Arvid Henrik Florinans bref till Anders Ketzins 



3 



1 sina försök att få en veteriuärskola till ståud i Lund hade Florman sitt 

 bästa stöd vid universitetet hos Anders Jahan Retzius, som i konsistorium 1790 yttrade 

 sig på sådant sätt om Flormans arbete och verksamhet, att det vittnar både om 

 Retzius intresse för själfva veterinärsaken och hans goda kännedom om och tro på 

 Flormans duglighet. Retzius uttalande i konsistoriet i denna fråga är i formen 

 originellt och till innehåll kort, men innehållsrikt och slående i sak. Om Florman 

 säger han: »Om prosector Flormans kundskaper i denna wetenskapen är jag full- 

 komligen öfwertygad; hvarcken i Sverige eller wid de närmare belägne utrikes 

 Academier känner jag, när hans läromästare, Herr Professor P. C. Abildgaard, 

 undantages, någon veteri nair-Lärare, som innan han vändt sin håg åt den weten- 

 skapen, först med en sällsynt flit och wärkelig framgång ej allenast lagt grund uti, 

 utan och därjämte med alfware cultiwerat studium medicum i hela dess widd . . . 

 Han är på det ställe, där han kan göra nytta med sina kunskaper. Han tjenar 

 här utan någon publique Lön. Han har af sig sjelf als intet. Han ser sina båda 

 yngre och jämnåriga kammerater få bröd. Han har, mera under hopp at få bli 

 nyttig med sina kundskaper, och på Perswasion af sina och weteuskapens wänner, 

 låtit öfwertala sig, at dwäljas här, än under någon gynnande säkerhet om befordran. 

 . . . Kände jag Prosector Florman mindre än jag gjör, och haft tillfälle til i från 

 hans första insteg wid Academien, så skulle jag wara mera grannlaga i min till- 

 styrkan; men jag vet at hans upsåt är oegennyttigt, och en Academisk medborgare- 

 wärdigt». Samtidigt med att vi här få en bild af den unge Flormans karaktär, så 

 finna vi, huru långvarig och djupt grundad Flormans förbindelse med den 

 Retziusska släkten var. 



Då Florman den 3 februari 1801 blef professor, utnämndes han till professor 



o 



anatomise et chirurgiae et artis veterinarite i likhet med Bonsdorf i Abo 1794. Han 

 rådfrågades ofta af olika myndigheter i veterinära frågor såsom en auktoritet på 

 detta område och åtnjöt äfven stort anseende som praktisk veterinär. När han af 

 många skäl och framför allt af brist på ekonomiskt understöd ej kunde anordna 

 och uppehålla en veteriuärskola i Lund, bidrog han kraftigt till att få en större 

 veterinärinrättning till stånd i hufvudstaden. I Krigsmannasällskapets handlingar 

 för 1800 offentliggöres Flormans utmärkta yttrande af 1799 till collegium medicum 

 under titel: »Om veterinärvetenskapens befrämjande i Sverige genom veterihärskolor. 

 1809 ingifver Florman en ny skrifvelse till collegium medicum. Efter ett miss- 

 lyckadt förslag (det Wattrangska) i riksdagen 1809 — 1810 togs veterinärfrågan åter 

 upp. Florman författade medicinska fakultetetens i Lund yttrande 1813 och in- 

 lämnade på begäran af landtbruksakademien, där han var ledamot, ett »Utlåtande 

 öfver sättet att befrämja Veterinär- Vetenskapen i Riket» 1814, konsekvent fram- 

 hållande nödvändigheten af att hafva en centralundervisning i Stockholm. Den 

 24 augusti 1819 undertecknar Kungl. Maj:t förslaget och 1820 beviljar riksdagen 

 anslag till en veterinärinrättnings anläggande i Stockholm. 1821 tog den sin början 

 med S. A. Norling såsom sin förste chef och Anders Retzius såsom lärare i ana- 



