Arvid Henrik Flormans bref till Anders Ketzins 



5 



att Retzius skulle låta sig förledas att lämna anatomien. I brefvet den 29 november 

 1827 framträder detta mest. Retzius anförtror här Florman sin förlofning. Sam- 

 tidigt med att Flortnan lyckönskar honom bärtill, skrifver han med tanke på att 

 Retzius behöfver större inkomster som gift. »Käre! om möjligt är öfvergif icke 

 det anatomiska Läroverket. Vår Läkarevetenskap behöfver denna hjelp så väl, 

 och få finna hog derför hos oss och ännu färre gå der fram med besked emedan 

 man merendels lämnar det som är besvärligt . . .• Herr Professorn är nu på et 

 ställe der Herr Professorn kan både hedra och gagna vetenskapen». Sin glädje 

 öfver Retzius verksamhet gifver sig varma uttryck i den nära 78-årige Flormans 

 märkliga sista bref. Detta bref är en äkta pärla, som visar, huru den gamle 

 vetenskapsmannen och ungdomsläraren, som uträttat så mycket under sitt verk- 

 samma lif, med anspråkslöshet ser tillbaka på detta, men att han alltjämt har klar 

 och förutseende blick för framtidsuppgifter inom sin kära vetenskap, den kompara- 

 tiva anatomien. Det visar, att hans tro på anatomiens framtida utveckling i vårt 

 land bars av tilliten till Retzius förmåga. Han framhåller vikten, att Retzius upp- 

 fostrar lärjungar, så »att icke denna vetenskap, då Titulus ej längre orkar eller 

 lämnar en Profession, som är ibland de svåraste att bestrida, faller tillbaka». 

 Brefvet ådagalägger äfven i annat Flormans förstående af samtiden och af 

 hvad framtiden kan fordra. Hade man ej förut respekt för Florman såsom veten- 

 skapsman och personlighet, finge man det förvisso efter genomläsandet af detta bref. 

 Bref ven få nu själfva tala. 



Gode Vän K Bref 1. 



Mycken och hjertelig tacksägelse för kärkomna brefvet, som var mig så mycket 

 angenämare, som jag deraf fick den glada tidning, at ETerr Doctoren kommit lyckligen 

 med sin älskade Pappa till Stockholm, ^ ty ehuru jag insåg, at sjelfva resan denna års- 

 tid, med den omtanka som användes, icke kunde i sig sjelf vara menlig för Gubbens 

 hälsa, så fruktade jag likväl för ålderdomens skröpligheter, hvilka följa med hvar man är. 

 Nu äro vi å ymse sidor hjerteligen glada och tacke Gud, at alt gått väl, och fastän 

 Hr Doctorens Fader är nu vida skiljd ifrån mig, blifver likväl icke Hans vördade 

 minne hos mig förgätit, ty med tacksamt sinne erhindrar jag mig den förflutna Aca- 

 demiska tid, då han visat sig emot mig såsom en Far, en rättskaffens Lärare och vän. 

 Aldrig förgäter jag et uttryck af honom til mig: (om jag mins rätt så var det år 

 1789), Ni vet icke huru mycket jag håller af eder. Den som känner Gubbens integritet 

 och aflägsenhet från alt smicker, den vet ock bäst, at värdera detta uttryck ; ehuru jag 

 mycket reprocherar min oförsigtighet, hvarigenom jag liksom tvang fram denna ut- 

 låtelse, ty nog hade jag bättre bevis på Hans Vänskap för mig. Emedlertid kan jag 

 icke nog med tacksamhet erkänna min förbindelse till denna vördnadsvärda Man, som 

 Herren behagat låta vara et medel till min framgång härvid Academien. Välsignelse 

 vare öfver honom och äfven öfver Herr Doctoren, som med ömhet vårdar sig om hans 

 ålderdom. 



Min bäste Herr Doctor! Tillåt icke Licentiat Nehrman^) öfvertala sig till Vete- 

 rinair functionen, ty hvarken tror jag det i längden vara för honom gagneligt, icke 

 heller tror jag, at han dymedelst blifver mer nyttig för landet, ty jag har den tankan 

 att han vid det chirurgiska yrket både skall gagna mera och äfven vinna mer heder. 

 Väl ser jag icke det Academiska perspectivet vara så klart, men han har et stort fält 



