Kemisk undei>eökning av Malmö stads vattenfattning vid Torreberga 



5 



Detta förCaringssätt tager visserligen något längre tid än den vid tekniska vatten- 

 analyser ofta använda metoden att bestämma alkalierna i särskilt prov, men ger 

 till gengäld tillförlitligare resultat. Beträffande de särskilda ämnena må blott päm- 

 nas, att det på grund av den ovanligt höga magnesiahalten ansetts lämpligt att fälla 

 kalken enligt Th. W. Richards metod ' (dessförinnan utfälldes järnoxid och fosfor- 

 syra, på en ringa rest när, ävensom spår av lerjord med ammoniak); magnesian 

 har avskilts med baryt och efter avlägsnande av medföljande bariumsalter slutligen 

 fällts enl. Schmitz^; alkalierna hava vägts som klorider, varpå dessas klorhalt be- 

 stämts genom titrering; ur dessa data har halten av kali och natron beräknats, ett 

 iorfaringssätt, som för ifrågavarande ändamål är tillräckligt noggrant och erbjuder 

 den fördelen, att den mot alkalierna ekvivalenta klormängden direkt bestämmes och 

 kan jämföras med vattnets faktiska klorhalt. Naturligtvis har den ofta förekom- 

 mande avrykningen av ammoniumsalter utförts synnerligen försiktigt och utan an- 

 vändande av giödhetta, för att förebygga förlust av klorkalium. 



Järn har bestämts kolorimetriskt: 100 ccm vatten försattes med 1 ccm möj- 

 ligast järnfri konc. salpetersyra och inkoktes över öppen låga i en snedställd rund- 

 kolv av jenagias till en volym av 10 — 15 ccm. Samtidigt behandlades 100 ccm 

 destillerat vatten på samma sätt. Därefter bragtes båda proven till en volym av 

 50 ccm och den kolorimetriska bestämningen företogs enl, den metod, som Lunge ^ 

 utarbetat för bestämning av järn i alun. I regel användes 2 ccm av provlösningen. 

 För kompensering av salpetersyrans järnhalt infördes i jämförelsecylindrarna all- 

 tid lika mycket av det salpetersyrehaltiga dest. vattnet. 



På grund av de olägenheter, som en mera betydande mangan\isli hos vattnet 

 medför såväl för ledningarna som för vissa industrier, har mangan bestämts kvan- 

 titativt i samtliga prov, för att få avgjort, huruvida vissa borrbrunnar lämna vatten 

 med väsentligt högre manganhalt än de övriga. Bestämningarna hava utförts enhgt 

 följande för ändamålet utarbetade metod*: Sedan 500 ccm vatten på vanligt sätt 

 befriats från kiselsyra, avlägsnades klor fullständigt ^ genom upprepad avdunstning 

 på vattenbad med konc. salpetersyra. Avdunslningsåterstoden upptogs med 5 ccm 

 5-n salpetersyra och bragtes till en volym av 25 ccm. Av denna lösning infördes 



10 ccm i ett profrör med ringmärke vid 20 ccm, 1 ccm — -silvernitratlösning och 



5 ccm 20-proc. ammoniumpersulfatlösning tillsattes, varefter fylldes till märket med 

 dest. vatten och omskakades. I ett antal lika stora provrör infördes olika, noga 

 avmätta mängder av en mangansulfatlösniug, innehållande 0.05 mg Mn pr. ccm, 



' Zeitschr. f. anorg. Chemie 28, 71 (1901). 

 2 Zeitschr. f. analyt. Chemie 15)06, 512. 



^ Zeitschr. f. angew. Chemie 18%, 3 och 1894, 669, se även Seyda, Cliem. Ztg. 22, 1086. Den av 

 LuNGK omnämnda avfärgningen av eterskiktet torde bero på bildningav persulfocyansyra, resp. »pseudo- 

 sulfocyans. Om provet är starkt salpetersyrehaltigt, måste jämförelsen ske kort tid efter blandandet. 



* Jfr. Makshall, Chem. News 83, 76; Walters, Chem. News 84, 239; Rodenburg, Chemisch 

 Weekblad 7, 877. 



^ Redan spår av klor omöjliggör noggrann jämförelse av lösningarnas färg. 



