10 



Luflwig Ramberg 



Siffrorna i kol. XXI angiva hårdheten i tyska grader, beräknad ur kalk och 

 niagnesiahalten (således utan hänsyn till järn- och manganoxidul). Det bör anmär- 

 kas, att hårdhetens bestämmande genom titrering med tvållösning erbjuder vissa 

 svårigheter och endast vid stark utspädning av vattnet ger något så när använd- 

 bara värden ^ 



Samtliga brunnar lämna fosforsyrehaltigt vatten, i synnerhet 10 A, 24 A, 28, 

 30, 31 och 35, under det att 13, 15, 32 och 33 hava lägre fosforsyrehalt. 



Ofta fanns på profflaskornas botten ett större eller mindre antal kvartskorn, 

 dels rundade dels skarpkantiga. De förekommo i särskilt stor mängd vid 25, 28, 

 3U, 32 och 36, ej alls vid 10 B, 13, 15, 26 och 35; vid 31 och 32 förekommo även 

 flak av järnrost. 



Vid en blick på tabellen över analysresultaten faller genast i ögonen den undan- 

 tagsställning, som n:r 15 intager ^. Dess vatten innehåller ungefär dubbelt så myc- 

 ket kalk, fyra gånger så mycket magnesia och åtta gånger så mycket alkalisalter 

 som de övrigas i genomsnitt. På grund av den höga salthalten är brunnen ej in- 

 kopplad till samlingsledningen. Den borrades 1899 och fick enhgt uppgift fritt av- 

 rinna under ett år eller mera, utan att salthalten märkbart minskades, men har 

 sedermera blott tjänat som observationsbrunn (utan avlopp). Innan det av mig ana- 

 lyserade provet togs, hade brunnen fått avrinna ungefär 15 timmar. Såsom redan 

 förut nämnts, har brunnen fördjupats 3 meter ned i kalkhällen, vilket dock ej med- 

 fört någon förbättring vare sig av kapaciteten eller vattnets beskaffenhet. En jäm- 

 förelse mellan min analys från december 1911 och Olbers' nedan anförda från juni 

 1899 (se sid. 12) visar, att salthalten ej väsentligt minskats under de mellanhggande 

 12 åren, även om magnesia- och alkalisalthalten i någon mån avtagit. Övergången 

 från de relativt saltfattiga brunnarna väster om n;r 15 till denna saltrika brunn är 

 emellertid ej alldeles oförmedlad, ty redan vid n:r 13 framträder en betydlig steg- 

 ring av magnesia- och alkalisalthalten. Brunnarna närmast öster om n:r 15 hava 

 ej undersökts, emedan de på grund av relativt liten kapacitet äro av underordnad 

 betydelse, men ur en jämförelse mellan den ovan anförda analysen av samlings- 

 ledningens vatten och de medelvärden, som beräknas ur de särskilda analyserna 

 med hänsyn tagen till brunnarnas olika kapacitet, framgår, att n:r 14 och brunnarna 

 närmast öster om n:r 15 (vilka samtliga voro inkopplade då provet från samlings- 

 ledningen togs) åtminstone ej alla kunna hava lika stor magnesia- och alkalisalthalt 

 som n:r 15. Vattnet från n:r 14 har dock enligt uppgift salt smak ^. I varje fall 

 är vid n:r 24 A halten av kalk, magnesia och alkalier åter ungefär densamma som 

 vid de västligaste brunnarna. Det förefaller sålunda sannolikt, att abnormiteten 

 vid n:r 15 har sin grund i en lokal och ganska skarpt begränsad Inkrustation av 

 lättlösliga salter, nämligen klorider av kalcium, magnesium och alkalimetaller. N:r 



^ Jfr. Gawalowski, Zeitschr. f. analyt. Chemie, 43, 533. 



^ Liknande fall äro kända från andra håll; se t. ex. Richert 1. c. sid. 89. 



' Aven denna Itriinn har fördjupats ned i kalkhällen (15 meter). 



