Kemisk undersökning' av Malmö stads vattenfattning vid Torreberga 



11 



15 är näiuligen den enda brunn, vars vatten har en så hög klorhult, att den är 

 mer än ekvivalent mot summan av alkah'er och magnesia. 



Då det gäller att jämföra de övriga analyserade brunnarna, måste till en början 

 tagas häns^'n därtill att de olika analyserna äro gjorda med rätt stora tidsmellan- 

 rum (ända till 6 mån,), och att vattnets beskaffenhet i en och samma brunn kan 

 vai'a underkastad betydliga växlingar. En blick på analysresultaten av prov från 

 olika brunnar, tagna samma dag eller med få dagars mellanrum (t. ex. n:r 33 och 



35, n:r 13 och 36, n:r 10 B, 11 och 32) ställer emellertid utom varje tvivel, att av- 

 sevärda olikheter finnas mellan de olika brunnarnas vatten. Detta framgår även 

 ur Olbers' nedan anförda analyser. Om man till en början bortser från n:r 35 och 



36, vilka såsom slutande i andra lager ej äro jämförliga med de övriga, finner man 

 följande (se vidstående diagram): 



Kalkhalten varierar relativt litet (max. 129.8 vid n:r 13, .min. 91.6 vid n:r 33). 

 I stort sett sjunker emellertid kalkhalten, då man fortskrider från väster mot öster (i 

 synnerhet från n:r 28 till n:r 33). 



Vattnets magnesiahalt visar mycket stora växlingar (max 65.8 vid n:r 33, min. 

 16.0 vid n:r 10 A) och uppnår hos vissa brunnar en för skånska djupvatten ganska 

 ovanlig höjd. Bortsett från n:r 13 (och 15) visar den en ganska jämn och högst be- 

 tydlig stegring (till ung. fyrdubbla värdet) från de västligaste brunnarna till de öst- 

 ligaste. De sistnämndas större hårdhet beror till en stor del på den betydhga 

 magnesiahalten. 



Halten av alkalisalter (uttryckt genom summan NaCl -|- KCl) varierar även 

 mycket starkt (max. 415.0 vid n:r 33, min. 53.3 vid n:r 9), men något oregelmessigare 

 än magnesiahalten. I stort sett stiger emellertid även alkalihalten från väster mot öster. 

 Med få undantag stiger eller sjunker alkalihalten samtidigt med magnesiahalten. 



Järnhalten varierar oregelbundet från l.o vid n:r 33 till 5.8 vid n:r 11 (an- 

 märkningsvärt är, att den saltrika brunnen n:r 15 har påfallande låg järnhalt); 

 manganhalten rör sig mellan 0.08 vid n:r 33 och 0,28 vid n:r 11 (n:r 15 har det 

 högsta värdet, 0.^5), är sålunda ej synnerligen betydande '. Något otvetydigt sam- 

 band mellan järn- och manganhalten kan ej konstateras. 



Förändringarna i klorhalten gå parallelt med magnesia- och al kalihaltens varia- 

 tioner. 



Vattnet från de båda 28-metershrunnarna n:r 35 och 36 avviker rätt betydligt 

 från de närmast belägna djupa brunnarnas (n:r 32 och 33). Kalkhalten är betydligt 

 högre, men magnesia- och framför allt alkalisalthalten visar en l)etydlig minskning. 

 Järnhalten är större än vid alla andra undersökta brunnar. 



Såsom nyss framhållits, är magnesiahalten (ävensom i viss mån halten av alkali- 

 salter) väsentligt lägre i de väster om n:r 15 belägna brunnarna än i de östligaste. 

 Det ligger nära till hands att sammanställa detta förhållande med de olika brunnar- 

 nas ålder. Borrhålen väster om n:r 15 äro nämligen de äldsta i serien, med få 



^ Ang. ett ovanligt manganrikt vatten från Björnstorp, se Weibull, Lunds Univ. Årsskrift. 

 N. F. Afd. 2, Bd 2, Nr 9. 



