Asaphusiefîionens omfattning i sydöstra Skåne och på Bornholm 41 



mycket väl tänkas liafva börjat sia utbildning under tiden för limbatakalkens af- 

 sättning eller t. o. m. redan under någon del af planilimbatakalkens ålder». Om 

 man såsom Törnquist parallelliserar zonen med PhylJograptus amjtislifolius Hall med 

 plauilimbatakalken, skulle iuom Falbygden övre gränsen för ceratopygeregionen 

 ligga omedelbart under den egentliga planilimbatazonen. På grund bärav och då 

 denna gräns inom områden, där asapbusregionen uppträder under ren trilobitfacies, 

 sedan gammalt förlagts just under plauilimbatakalken, anser jag lämpligast att för 

 sydöstra Skånes vidkommande låta den gå emellan zonen med Didymoymplus haï- 

 tiens TuLLB. och zonen med Pliyltograptus angusUfolius Hall '. 



Genom mina fynd av Ptydiopyge applanata Ang., Megalaspis acuiicauda Ang. 

 och Cyrtometopus clavifrons Dalm. har det konstaterats, att övre delen av ortocer- 

 kalken i sydöstra Skåne tillhör undre asapbuskalkens nivå. 



Ovanpå ortocerkalken ligger zonen med Trinudeus coscinorrhinus Ang., som 

 Moberg placerat i asaphusledet. I sitt schema över Skånes ordovicium 1907 ^ pa- 

 rallelliserade han den med geminusskifîern, men år 1911 ställde ban den icke bögre 

 i lagerserien än zonen med Isographis gibbemlus Nich. Genom mina undersökningar 

 bar frågan om zonens med Trinudeus coscinorrhinus Ang. ställning i ordoviciska syste- 

 met kommit i ett nytt läge. Paleontologiskt sett är nämligen zonen i fråga av ungefär 

 samma åldér som närmast ovanliggande av mig uppdagade lager, vilka enligt 

 gängse uppfattning måste föras till chasmopsregionen. Då Wallin (se sid. 8) år 1871 

 fann motsvarande lager vid Tosterup, identifierade han dem med Linnarssons 

 beyrichiakalk. »Kiselskiffern» i min profil vid Tommarp motsvarar otvivelaktigt 

 Wallins orthisskiffer vid Tosterup. Samma år föreslog Linnarsson ^, att man 

 skulle utbyta benämningen beyrichiakalk mot chasmopskalk, emedan Kjerulp åt 

 de motsvarande bildningarna i Norge givit benämningen chasmopsregionen och 

 detta namn vore det älsta och dessutom särdeles lyckligt valt. I sin avhandling 

 om Kinnekulles berggrund har också Holm * betecknat Västergötlands beyricliiakalk 

 som chasmopskalk. Då Linnarssons beyrichiakalk i stort sett innehåller de led- 

 fossil, som karakterisera lagerserien från och med coscinorrliinuszonen till och méd 

 cystidéskiffern i sydöstra Skåne, torde även denna serie icke utan skäl kunna hän- 

 föras till chasmopsregionen. 



Häremot strider dock Broggers ^ uppfattning av motsvarande bildningar i 

 Norge. Vid Huk hava i avdelning 4 a påträffats samma ledfossil som i Väster- 

 götlands beyrichiakalk och i min nyupptäckta lagerserie i sydöstra Skåne. På alla 



^ Vad gränsen mellan asaphus- och ceratopygeregionen i Västergötland beträffar, skulle man 

 kunna se ett skäl att draga den på samma sätt, som Jag ovan föreslagit för sydöstra Skåne, i den 

 omständigheten, att det var just i nedre delen av den 3 m. mäktiga undre didymograptusskiffern vid 

 Kleva på Mösseberg, som \. Post fann de två ovan omtalade graptolitarterna, vilka ju häntyda 

 till de två övre zonerna av sydöstra Skånes undre didymograptusskiffer. 

 Moberg 1907, sid. 80. 



ä Linnarsson 1871, sid. 3i5. 



* Holm 1901, sid. öi. 



^ BK0GGEE 1887, sid. 17. 



