8 



Herman P. A. Funkquist 



vari vattendragen gå fram». Av fossil kände man ännu endast ett fåtal från ifråga- 

 varande bildningar. I Tommarps kalkstensbrott hade Hisingek funnit »Echini, anomia 

 gryphoides och Entomol. paradoxus^. Wahlenberg hittade i kalkstenen endast 

 »måttligt stora orthoceratiter och entomostrakiter», varemot den ovanliggande ler- 

 skiffern syntes honom vara avsevärt rikare på försteningar. Nilsson ^ ökade fossil- 

 iörteckningen med Nilens Armadillo Dalm,, som han fann i kalkstenen vid Tommarp. 



Genom Angelins ^ på paleontologiska grunder stödda indelning av Sveriges 

 silurlager utvidgades kännedomen även om ortocerkalken och angränsande lager 

 högst väsentligt. Hans »Regio V Asaphorum — C» sträckte sig nedåt till »Regio 

 IV Ceratopygarum = BC» och uppåt tili »Regio VI Trinucleorum = D», så att den 

 kom att omfatta både ortocer- och chasraopskalken. Skånes siluriska bildningar 

 indelade Angelin ^ senare i fem grupper, av vilka »den tredje eller öländska kalk- 

 gruppen» motsvarade »Regio V^ Asaphorum». Denna grupp skulle huvudsakligast 

 utgöras av »kalk- och leravlagringar» samt för övrigt karakteriseras av »trilobiter, 

 orthoceratiter, cystidéer, calamoporer och graptoliter». I motsats till Wahlenberg 

 uppgiver Angelin, att man nedträngt i ortocerkalken till ett djup av bögst 20 alnar. 



Erdmann* använde Angelins indelning av Skånes silur, men omnämner, att 

 ortocerkalken vid Smedstorp enligt Torell och vid Tosterup enligt Wallin befunnits 

 skild från alunskiffern genom en grå eller gråsvart, oftast graptolitförande lerskiffer, 

 sannolikt motsvarande Linnarssons undre graptolitskiffer i Västergötland, samt att 

 närmast ovanpå ortocerkalken i Tosterups socken skulle ligga »en grå skiffer 

 med kalklager», som J. A. Wallin trott sig kunna identifiera med Linnarssons 

 beyrichiakalk ^. Nämnde Wallin deltog nämligen under juni månad år 1871 iden 

 av Erdmann ledda geologiska undersökningen av Tosterups egendom. I sin dagbok, 

 som förvaras i Sveriges Geologiska Undersöknings arkiv, skrev Wallin följande 

 rörande beyrichiakalken vid Tosterup: »Närmast orthoceratitkalken ligger en grå 

 skiffer med hvitt streck, n:r 29 hvilken torde få räknas hit. Den egentliga bey- 

 richiakalken förekommer dels vid n:r 13, öfverlagrande det nämnda skifferlagret, 

 dels i n:r 21. Hit höra måhända äfven en del af samlingarna från n:r 15 och 

 kanske den bruna, kalklika skiffern n:r 40. Att jag identifierar detta lager med 

 Linnarssons beyrichiakalk, grundar sig hufvudsakligen på förekomsten af Ampyx 

 rostratus, som otvifvelakligt är identisk med Linnarssons. Att Nileus Armadillo 

 tahikt förekommer här, motsäger endast skenbart mitt antagande, att vi här ha 

 beyrichiakalk; ty, att Angelin och öfriga Linnarssons föregångare hänfört densamma 

 till orthoceratitkalken, bevisar ingenting, alldenstund de icke skilde beyrichiakalkeus 

 kalkhvarf från orthoceratitkalken. Värre är, att Linnarsson éiîv en töv Nileus Arma- 



' Nilsson 1823. 



^ Angei.in 1851, 1854. 



» Angelin 1877, sid. 23—25. 



" Eedmann 1872, sid. 5. 



^ Linnarsson 1868, sid. 58. 



* Dagbokens observationsnummer återfinnas på tvenne av Wallin begagnade kartor A ocb B, 

 ritade av E. Erdmann. Kartan B finnes reproducerad å motstående sida. 



