Om käjsarsnittets stälhiiiio; inom den nutida förlossningskonsten 17 



av^ principiella skäl? Hur kan man för övrigt vara sä säker på att patientens be- 

 gäran om sterilisering är mindre befogad än operatörens vägran? 



o 



A andra sidan kan det bli ödesdigert att sterilisera efter första käjsarsnittet, 

 om patienten ej förut har levande barn. Barnet kan dö, och hur vill man då för- 

 svara ett ingrepp, som berövar modern varje utsikt till ersättning? 



Dessa överläggningar ha fört mig till följande ståndpunkt. Om modern yrkar 

 på sterilisering vid Icäjsarsnitiet, gör jag henne till viljes, endast om hon förut har 

 levande harn. Yrkar hon icke på sterilisering, gör jag icke häller sådan, icke häller 

 efter upprejint käjsarsnitt. Detta är förklaringen till steriliseringen i fall 16 och 27 

 (förut levande barn) och fall 5 (fyra käjsarsnitt). Denna ståndpunkt kan diskuteras, 

 men jag har icke funnit någon, som bättre förenar kraven på konsekvens och på 

 humanitet. 



I fall med myom, infektion e. d. blir steriliseringen naturligtvis en nödvändig 

 följd av operationen, då denna utföres enligt Porro. 



I detta sammanhang må även några ord få plats angående patientens med- 

 givande till operationen. Varje läkare vet, hur svårt det är för en patient och 

 hannes anhöriga att bedöma riskerna av ett ingrepp, och ännu svårare än annars 

 torde detta vara under en pågående förlossning med de påfrestningar på nerv- 

 system och omdömesförmåga, som denna så ofta medför. Men att härav draga 

 den slutsats, att patientens omdöme är utan betydelse, och att läkaren ensam har 

 bestämmanderätten synes mig vara att gå för långt. Mig är det motbjudande och 

 såvitt jag kan se icke heller tillåtligt att utföra ingreppet, om patienten bestämt 

 sätter sig däremot. En klar och kort framställning av skälen för och emot, resp. 

 av riskerna för mor och barn, är vad patienten enligt min mening har rätt att 

 fordra. Enligt min erfarenhet underkastar sig modern i de allra flesta fall det 

 operativa ingreppet för att få ett levande barn, men vägrar hon bestämt, skulle 

 jag anse mig skyldig att respektera detta. 



Till denna uppfattning har i någon mån bidragit ett fall, som mer än en 

 gång var föremål för tankeutbyte mällan min bortgångne vän Leopold Meyer och 

 mig, och som jag anser mig numera kunna här omtala. Meyer hade en gång på 

 en ung, ogift dam med bäckenförträngning perforerat fostret och vid samma till- 

 fälle tillsagt patienten, att hon i händelse av ett nytt havandeskap borde undergå 

 antingen förtidsbörd eller käjsarsnitt. Den unga damen conciperade för andra 

 gången, men som det icke ingick i hännes önskningar att få ett levande barn, 

 dröjde hon så länge att infinna sig på kliniken, tills förlossningsarbetet pågått 

 länge och hon ansåg sig säker om en ny perforation. Meyer vägrade emällertid 

 att göra detta, stödjande sig på den tillsägelse, han förra gången givit hänne och 

 yrkade på ett käjsarsnitt, varpå patienten mot sin vilja såg sig nödsakad att gå 

 in. Olyckan ville nu, att hon var eller blev infekterad och dog i peritonit. Leopold 

 Meyer kunde icke förlåta sig detta ingrepp, och det var under samtal härom, som 

 den nyss framlagda ståndpunkten tog fast form. 



3 



