Olli kiijsarsnittets ställning inom den nutida förloasningskonston 



19 



häller icke någon, som icke är av samma mening. En sådan känsla är djupt 

 mänsklig och det faller mig icke in att bestrida dess berättigande. Var och en av 

 oss har hört de orden: »det må gå hur det vill med barnet, bara hannes liv 

 räddas», och jag kan anföra ett exempel ur historien, som kanske bättre än något 

 annat visar, hur en sådan känsla spränger alla andra hänsyn. Det gällde Napoleon, 

 då han väntade på käjsarinnans torlossning och sitt barns födelse, detta barn av 

 vilket han trodde, att hans eget och Frankrikes öde berodde. Då Dubois under- 

 rättade honom, att barnets liv icke skulle kunna räddas annat än på bekostnad av 

 moderns liv, utropade Napoleon^ utan en sekunds tvekan: »Ne pensez qu'à 

 la mère!» 



Men då jag obetingat omfattar denna ståndpunkt i fall av på annat sätt 

 olöslig konflikt mällan modrens och barnets inträssen, så betonar jag vidare ut- 

 tryckligen, att dessa fall efter min mening äro undantagsfall. Vad skola vi tänka 

 om alla andra fall, där motsatsen mällan de båda inträssena icke är så oförsonlig? 

 Där det ingrepp, som kan rädda barnet, endast i någon mån höjer moderns risker 

 eller där det för modern lindrigare ingreppet i samma mån försämrar riskerna för 

 barnet? I ett sådant fall är det icke rätt att utan vidare förklara, att »moderns 

 liv är mera värt än barnets»; vår tids förlossningskonst har i stället att formulera 

 frågan så: är det rätt att i ett givet fall offra fostret endast för att minska risken 

 för modern? Eller, om man så hällre vill: har man rätt att för fostrats skuld välja 

 ett ingrepp, även om detta i någon mån höjer risken för modern? 



På sålunda formulerade frågor svarar jag följande. Läkaren har ingen möj- 

 lighet eller rättighet att taxera människoliv. Läkarens klara och ofrånkomliga plikt 

 är alt efter bästa förmåga bevara och skydda livet, varhälst det finnes och vems det 

 än månde vara. Om detta erkännes för läkekonsten i allmänhet, hur skulle för- 

 lossningskonsten kunna vara fritagen från samma krav? Eller varför skulle för- 

 lossningskonsten, som alltid har två liv att ansvara för, anses ha fyllt sin uppgift, 

 om blott det ena räddats? Nej, detta må ha varit tillräckligt förr, men med de 

 resurser, över vilka vår konst numera förfogar, måste kraven ställas högre. Nutida 

 och framtida förlossningskonst måste sätta som sitt mål att rädda icke endast mo- 

 dern, utan även fostret, om detta kan ske utan att för mycket höja risken för 

 någondera. Det är på tiden att nu söka bättre än förr och njera konsekvent än 

 förr fylla detta krav, som sä koncist uttrycktes redan av Lauverjat i de ord jag 

 satt som motto över detta arbete. 



Men tydligt är, att detta krav icke lian fyllas utan en förskjutning i indika- 

 tionerna för åtskilliga obstetriska ingrepp, däribland käjsarsnittet. Ar man ense 

 om principen, sådan som jag nu framställt den och sådan den finnes uttalad hos 

 Lauverjat, då börjar därmed den egäntliga diskussionen om den nödvändiga ändringen 

 i indikationerna för de olika ingreppen. Vart den fört mig beträffande käjsarsnittet, 

 framgår av detta arbete, och jag skall nu mera detaljerat redogöra för indika- 



' Akthue Lévy, Napoléon intime. Paris 1892, s. 201. 



