Algologiska studier vid Skånes södra och ßstra kust 



7 



nära 1 m. uuder medelvattenstånd, detta dock endast i extrema fall. Motsatta 

 förhållandet kan naturligtvis också äga runi, och därigenom raöjliggöres just att 

 algvegetationen kan sträcka sig så högt upp som ^ji m. ofvan medelvattenstånd. 

 Härtill bidrager dock framför allt vågstänket. Vid Skånekusten är det särskildt 

 Prasiola, Vlothrix och Urospora, som kunna uthärda mera långvarig uttorkning. 

 Dessa alger bilda också algvegetationens gräns uppåt. Men äfven då vinden blå- 

 ser in mot land, komma algerna i detta öfre strandområde i beröring med 

 luften mer än hvad fallet är med algerna på större djup. Vid kraftigare våg- 

 rörelse, i all synnerhet där kusten är långgrund, komma algerna i öfre regionen 

 att jämt och ständigt blottläggas om också blott för några ögonbhck hvarje gång, 

 och äfven då hafvet är relativt lugnt, innehåller dock ytvattnet till följd af våg- 

 svallet en betydligt större mängd luft än de djupare vattenlagren. Och detta är sä- 

 kerligen ej utan betydelse för algvegetationens sammansättning. 



I ett arbete öfver »De nordeuropeiska hafvens växtregioner» (Sv. Bot. Tidskr. 

 1917, p. 72) söker Sernander genomföra en större enhetlighet i regionsindelningen i 

 olika haf genom att taga »submersiouens längd och art» som indelningsgrund för 

 de olika regionerna inom den marina vegetationen. Gränsen mellan litorala och 

 sublitorala regionen kommer då att sammanfalla med nedre gränsen för det inter- 

 mittent blottlagda strandområdet, oberoende af huruvida kusten i fråga har tid- 

 vatten eller ej. I fråga om ett område utan skillnad mellan ebb och flod förlägger 

 Sernander nämnda gränslinje till ungefär en half meters djup. 



Med all säkerhet har Sernander funnit den rätta lösningen på detta om- 

 stridda växtgeogratiska problem. Och hvad förhållandena inom det af mig under- 

 sökta området beträffar, kan jag ej anuat än på det lifligaste instämma med denne 

 författare. I fråga om Skånekusten existerar det i själfva verket en betydligt skar- 

 pare och mera utpräglad skillnad mellan delta öfre strandområde ned till 0,5 m. 

 djup och området nedanför än mellan vegetationen öfver och under 5-metersdjupet, 

 där SvEDELius sätter gränsen mellan literal- och sublitoralregionen. På grund 

 häraf och på grund af öfverensstämmelsen mellan de faktorer, som vid 'Skåne- 

 kusten förorsaka denna relativt skarpa och naturliga gruppering mellan algerna 

 ofvan och nedanför 0,6-metersdjupet, och de faktorer, som inom ett område med 

 ebb och flod framkalla en liknande ehuru måhända mera utpräglad fördelning af 

 vegetationen i en litoral- och en sublitoralregion, anser jag 0,B-metersgränsen vid Skåne- 

 kusten motsvara nedre ebbgränsen vid en tidvattenskust och regionen ofvan 0,5 m. 

 djup inom förra området fullt analog med litoralregionen inom ett område med 

 ebb och flod. 



En dylik motsvarighet synes mig också ganska naturlig. Tänka vi oss t. ex. 

 en kuststräcka, där skillnaden mellan ebb och flod på ett ställe är skarpt utpräglad, 

 sedan så småningom aftager och utjämnas och slutligen alldeles försvinner, då 

 , måste naturligtvis, allt eftersom skillnaden mellan ebb och flod aftager, också lito- 

 ralregionen småningom ryckas allt längre och längre uppåt. Dess utbredning i 

 vertikal riktning blir allt mindre, och där tidvattnet slutligen upphör att vara 



