4 



Gustaf T. Troedsson 



sedermera använts med ständigt varierande omfattning. Linnarsson betecknade 

 därmed både staurocephalusskiffern ocb överliggande lager eller »egentlig brakio- 

 podskiffer», vari även i regel inbegreps acidaspisskiffer, där sådan är utbildad. 

 Sedermera har i litteraturen oftast använts tredelningen 1) staurocepbalusskiffer — 

 2) egentlig brakiopodskiffer — 3) acidaspisskiffer. Vad som i Skåne går under namn 

 av brakiopodskiffer, motsvarar troligen endast den mellersta av dessa avdelningar. 

 För Norge har Kiaer 1 upptagit samma benämning men begränsat den till en 

 bestämd facies, vilket också måste vara riktigast. I Västergötland kan i överens- 

 stämmelse härmed »brakiopodskiffer» fasthållas för den sandiga skiffern med bra- 

 kiopoder. Att däremot bibehålla detta namn som stratigrafisk beteckning kan ej 

 vara ändamålsenligt, framför allt på grund av den växlande tydning det fått. Även 

 som faciesbegrepp täcker det ej ens »egentlig brakiopodskiffer», emedan en stor del 



o 



av denna kan vara utbildad med annan facies (korallfacies på Alleberg). »Harpes- 

 led», som i senare tid ersatt Angelins »regio harparum», är ej heller någon lyck- 

 lig benämning på denna horisont, emedan harpesarterna höra till dess allra säll- 

 syntaste fossil 2 . Det riktigaste är i detta fall helt säkert att införa ett nytt namn. 

 I enlighet med den synnerligen goda princip, som tillämpats av skandinaviska 

 stratigrafer, bör härför väljas namnet på ett fossil, som i största möjliga grad fyl- 

 ler fordringarna på att yara ett gott ledfossil. Ett dylikt, redan länge betraktat 

 som sådant, är Dalmanites mucronatus. Denna art karakteriserar yngsta ordovicium 

 både i Skåne, Östergötland, Västergötland, Norge och England. Benämningarna 

 »harpesled» och »brakiopodskiffer» — det senare i vidsträckt bemärkelse — skulle 

 jag därför vilja föreslå utbytta mot resp. »dalmanitesled» och »dalmanitessJciffer», 

 alltså i analogi med t. ex. trinucleusled — trinucleusskiffer ; chasmopsled — cbas- 

 mopskalk; ceratopygeled — ceratopygekalk, ceratopygeskiffer. 



Staurocephalusskiffern eller zonen med Staurocephalus elavifrons fördes som be- 

 kant av Linnarsson till brakiopodskiffern huvudsakligen på grund av sitt läge med 

 direkt övergång i hängandet men skild fråi den egentliga trinucleusskiffern genom 

 fossilfria skiffrar. Dess fauna, i vilken trälobiterna dominera, består enligt Lin- 

 narsson (1. c. 1869) av 



Agnostus trinodus Salt. 

 Illaenus megalophihalmus Lnrsn 

 Phillipsinella parabola Barr. 

 Bemopleurides radians Barr. 

 Pseudosphœrexochus laticeps Lnrsn 

 Stauroceph a lus elavifrons Ang. 



Dalmanites mucronatus Brongn. 

 Trinucleus Wahlenbergi Rouault 

 Calymene tuberculata Brünn. 

 Acidaspis centrina Dalm. 

 Proetus brevifrons Ang. 



Av dessa tillhöra de fem förstnämnda samt Trinucleus Wahlenbergi även den egent- 

 liga trinucleusskiffern, under det de övriga med undantag av Staurocephalus elavifrons 



1 Faunistische Uebersicht der Etage 5 des norwegischen Silursystems. Math.-nat. Klasse. 

 Kristiania 1897; samt: Etage 5 i Asker ved Kristiania. Norges Geol. Unders, aarbog f. 1902. 



2 Jfr Törnquist, Några anmärkningar om indelningar inom Sveriges kambro-silnr. s. 427. 

 Geol. För. Förh. Bd 35. 1913. 



