Arseniksyras och arseiiiksyrlighets elektrolytiska reduktion 23 



togos alla försiktighetsmått för undvikande av förorening med främmande metaller. 

 Samma fil användes aldrig för bearbetning av elektroder av olika metaller. 



Katoderna upphängdes alltid så, att de till en längd av 70 mm voro ned- 

 sänkta i elektrolyten. Beröringsytan mellan katod och elektrolyt var sålunda 13.4 

 cm ^ Då strömstyrkan alltid var 3.00 ± 0.05 amp., skulle således strönitätheten hava 

 varit 0.22 amp./cm.^, därest den varit konstant över katodens hela yta, vilket emel- 

 lertid, såsom ovan påpekats, ej var fallet. De komparativa försöken med kvick- 

 silverkatod utfördes i en apparat av den i fig. 1 avbildade formen med en inre 

 diameter av 4.2 cm i katodrummet. Beröringsytan mellan katod och elektrolyt var 

 sålunda i detta fall 13.9 cm^, alltså ungefär lika stor som vid de fasta metallerna. 

 Systematiska undersökningar angående strömtäthetens inflytande hava visserligen ej 

 utförts, men resultaten av några få försök med katoder av samma material men olika 

 storlek och form syntes visa, att mindre variationer av strömtätheten influera vida 

 mindre än förändringar av katodens ytbeskaffenhet (jfr. Thomson, sid. 7, noten). 



Såväl Chapman och Law som Thomson omnämna svårigheten att erhålla re- 

 producerbara resultat trots skenbart fika behandling av katoden. Icke desto mindre 

 tyckas de hava nöjt sig med ett fåtal försök med varje elektrodmaterial och torde 

 ej hava observerat, i vilken förvånande hög grad katodens ytbeskaffenhet vid flera 

 metaller influerar på resultaten, särskilt vid reduktion av arseniksyra. Redan vid 

 de första försöken ådrog sig emellertid detta fenomen förf:s uppmärksamhet, vilket 

 l)ade till följd, att stor vikt lades vid att i möjligaste mån variera behandlingen 

 av de såsom katoder använda metallernas ytor. De flesta här undersökta me- 

 taller kommo därför till användning dels smärglade, dels etsade, dels polerade, dels 

 — då det var möjligt • — »formerade». Då det visat sig nära nog omöjligt att trots 

 skenbart fullt likartad behandling av katodens yta erhålla reproducerbara resultat, 

 utfördes i regel ett flertal bestämningar för vart och ett av de nyss angivna be- 

 haudlingssätten. 



Prepareringen av katodernas ytor utfördes i)å följande sätt: Smärf/linf/eii bestod 

 i metallens avputsning med tämligen grov smärgelduk. Etsniiif/eii skedde genom 

 behandling med syror (?e närmare de speciella uppgifterna nedan). Polerhigoi åstad- 

 koms alltid genom den förut etsade metallytans gnidning med en glasstav, tifls ytan 

 blev spegelblänk (blott vid bly lyckades det ej alltid att på detta sätt få fullt 

 speglande yta). >■> For we ringen^ * bestod däri, att elektroden gjordes omväxlande till 

 anod och katod i en lämpligt vald elektrolyt (se nedan), varvid den andra elektroden 

 alltid utgjordes av ett annat stycke av samma metall. Vid platina ersattes den 

 typiska formeringen av galvanisk platinering. 



Rörande de olika katodmaterialens proveniens och behandling må f. ö. följande 

 speciella uppgifter lämnas. 



Bly. Av denna metall hava tre olika preparat kommit till användning, vilka 

 i det följande betecknas med Pb I, Pb II och Pb 111. Pb I var »Blei Kahlbaum», 



För korthets skull användes detta från behandlingen av at-cuniulatorplattor lånade uttryck- 



