Arseniksyras och arseniksyrlighets elektrolytiska reduktion 17 



Genom »framkallning» med ntsp. ammoniak kunna t. o. m. ännu mindre arsenik- 

 mängder påvisas (grå fläck på papperet). 



För arsenikvätets bestämning hava i allmänhet använts n/20 jod- och arsenik- 

 syrlighetslösningar. Då reaktionen mellan arsenikväte och jod vid lämplig reglering 

 av väteionkoncentrationen försiggår enligt bruttoformeln 



HgAs + + 10 OH' — ^ 6H3O + HAsO," + 8J', 



motsvarar 1 ccm. n/20 jodlösning 0.4685 mg. As. Under förutsättning att titreriiigen 

 kan utföras med en noggramdiet av ± O.Ol ccm. och att kvantitativ reduktion till 

 arsenikväte äger rum, skulle alltså redan 5 mg. As på detta sätt kunna bestämmas med 

 en noggrannhet av ± 0.1 7» (d- v. s. ± O.006 mg). Resultaten visa, att denna grad 

 av precision i själva verket kan uppnås vid bestämning av nämnda kvantitet. 

 Ökning av arsenikmängden medför däremot ej en motsvarande ökning av den 

 procentiska noggrannheten, detta dels på grund av de oundvikliga felen vid av- 

 mätning av större vätskemängder (redan 20 mg. As motsvara 42.69 ccm. n/20 jod- 

 lösning), dels på grund av svårigheten att kvantitativt reducera större mängder 

 arseniksyrlighet eller -syra till arsenikväte. Blott vid användning av kvicksilver- 

 katod kan reduktionen av arseniksyra (ej -syrligliet) i mängder, 

 motsvarande 50 mg. As, genomföras kvantitativt. Då arsenik- 

 mängden överstigit 20 mg., hava n/10 titrerlösningar begagnats. 

 Enär 50 mg. As motsvara 53.36 ccm n/10 jodlösning, måste 

 nämnda arsenikkvantitet redan av titreringstekniska skäl anses 

 som maximum för ifrågavarande analysmetod. 



Den arseniksyrlighet, som använts såväl för beredning av 

 titrerlösningar som för framställning av de för analys avsedda 

 lösningarna, var Kahlbaums preparat »zur Analyse mit Garantie- 

 schein». Då detta emellertid var förorenat av glassplittror och arsenikseskvisulfid, 

 renades det genom omkristallisation först ur varm saltsyra under tillsats av litet 

 salpetersyra, därpå upprepade gånger ur kokande vatten, varefter det torkades i 

 vaeuumexsiccator. 



Vid beredning av arsenitlösningar förfors alltid så, att den i en liten glasskål 

 avvägda arseniksyrligheten upplöstes i skålen medelst natronhydrat (Mercks »Natrium 

 hydric. e natrio»). Sedan lösningen nedspolats i en mätkolv och ett spår fenolftalein 

 tillsatts, gjordes vätskan starkt sur med svavelsyra, varpå kaliumbikarbonat tillsattes 

 i nödig mängd. För undvikande av fel, härrörande från oxidation genom luftens 

 inverkan eller upptagande av arsenik ur förvaringskärlets glasmassa *, användes 

 arsenitlösningarna aldrig under längre tid än högst en vecka efter beredningen. 



* Bikarlionathaltiga arseniklösningar, som genom förlust av kolsyra antagit svagt alkalisk 

 reaktion, utlösa betydliga miingder arsenik nr glas. Den upptagna arseniken föreligger alltid såsom 

 arsenat och föranleder således ingen förändring av arsenitlösningens jodtiter, men gör naturligtvis 

 lösningen oanvändbar såsom analysohjekt. 



3 



