Arseniksyras och arsenikayrlighets elektrolytiaka reiliiktioii 



11 



I apparater av den sistnämiula typen liava såväl lerplattor som pergament- 

 pappersraembrauer kommit till användning. 



Ett nödvändigt villkor tor att en arsenik förenings elektrolytiska reduktion till 

 arsenikväte skall försiggå kvantitativt är uppenbarligen, att föreningen i fråga under 

 elektrolysen ej övergår till apparatens anodrum och därigenom undandrager sig 

 reduktion. Den i katodrummct befintliga föreningens övergång till anodrummet 

 betingas av två faktorer, nämligen dels diffusion, dels arsenikhaltiga anioners van- 

 dring i den negativa strömmens riktning. A^ad diffusionen angår, kunna de av 

 densamma förorsakade förlusterna väntas vara av samma storlietsordning, vare sig 

 arseniken föreligger såsom syra eller syrlighet. Däremot måste överföringen genom 

 anioners vandring huvudsakligen göra sig gällande vid elektrolys av arseniksyra, 

 under det att denna effekt vid arseniksyrlighet kan väntas vara försvinnande liten 

 på grund av sistnämnda förenings ytterst ringa elektrolytiska dissociation (detta 

 dock blott under förutsättning, att inga komplexa anioner av arseniksyrligliet och 

 sulfation förekomma i lösningen, en förutsättning, som av allt att döma torde vara 

 uppfylld). Om båda faktorerna gäller tydligen, att deras inflytande minskas i 

 samma mån, som arsenikföreningens koncentration i katodvätskau avtager. Man 

 kan vidare vänta, att båda skola vara beroende av diafragmamaterialet. 



Ifrågavarande felkällor synas ej tidigare hava blivit närmare studerade, blott 

 Chapman och Law hava utfört några försök för att belysa effekten av arsenatio- 

 nernas vandring. Förf. har däi'för ansett det vara av vikt att skaffa material för 

 bedömande av dessa felkällors inflytande under de valda arbetsbetingelserna. 



För undersökning av de genom diffusion förorsakade förlusternas storlek 

 förfors på följande sätt: Katodrummet till en apparat av den i fig. 2 eller 3 an- 

 givna typen beskickades med 5 ccm. av en lösning av arseniksyrligliet eller -syra, 

 innehållande 1 mg. Afi / ccm., samt med lOVo-ig svavelsyra till en totalvolyin av 

 30 ccm., i anodrummet fylldes lO^/o-ig svavelsyra i sådan mängd, att vätskeytan 

 liär stod ungefär 3.5 cm. högre än i katodrummet (dessa vätskeinängder överens- 

 stännna med de vid elektrolysförsöken vanligen använda). Vätskan i såväl katod- 

 som anodrummet liölls i stark rörelse genom en omi'öi'are, bestående av en pj -formigt 

 böjd glasstav, vars ändar utplattats till skivor av c:a 15 mm. diameter. Omröraren 

 höjdes och sänktes medelst en elektromotor (I slag på 2 sek.). Efter 1 timme ut- 

 togs vätskan ur anodrummet, ocli dess arsenikhalt bestämdes medelst en av förf. 

 och G. Sjöström på annat ställe beskriven metod Härvid erhöllos följande resultat: 



mg As i anodvätskan 

 Diafiagfina vid A.SjOj vid As^O^ 



Pergainentpapper 0.036 0.034 



Lerplattii, inaiiiält (gammal a])parat) 0.008 0.008 



r.er|ilatta, insinalt, med kollodiiiniöverdrag 0.006 0.004 



Föl'lusten genom diffusion är således betydligt större vid en pergamentpap- 

 persmembi'an än vid ett lerdiafi'agma under för övrigt lika omständigheter. Det 

 måste emellertid framhållas, _ att betingelserna för arsenikföreniugens diffusion till 



