\ 



Arseniksyras ncli Jirseniksyr1i<;liets elektrolytiska reduktion ' 



och på olikheter i försöksbetingelserna, framför allt strömtätlieten *. Deras förnämsta 

 orsak är dock sannolikt den omständiglieten, att ingen av ifrågavarande författare 

 synes hava observerat, vilket oväntat stort inflytande elektrodens ytl)eskaffen]iet har 

 på resultaten, särskilt vid reduktion av arseniksyra. 



Efter åtskilHga orienterande försök med katoder av diverse metaller arbetade 

 Hepti uteslutande med blykatod och med större arscnikmängder än någon av de 

 föregående forskarna. Han fann det nödvändigt att före elektrolyseu reducera arsenik- 

 syra till -syrlighet Hans I'esultat skola längre fram närmare behandlas. 



Flera forskare hava diskuterat frågan om ett eventuellt samband mellan de 

 olika metallernas överspänning och deras effektivitet som katodmaterial vid arse- 

 nikens syreföreningars reduktion till arsenikväte. Sand och Hackford ansågo sig 

 kunna draga den slutsats ur sina försök, att arseniksyrans i'eduktion till syrlighet 

 — åtminstone då det gäller mycket sluå mängder — blott äger rum, då katoden 

 består av en metall med mycket hög överspänning, men att arseniksyrlighetens 

 reduktion till arsenikväte även bestämmes av andia faktorer än övers})änn!ngen 

 (»katalytisk effekt av katodmetallen» m. fl.). Chai'man och Law hava — f. ö. med 

 föga framgång - försökt uppställa en teori för ifrågavarande reduktionsprocess, 

 enligt vilken överspänningen skulle vara den i främsta rummet bestämnaande fak- 

 torn. De anse sina experimentella data bekräfta denna teori, men medgiva dock, 

 att även andra faktorer kunna göra sig gällande. Thomson drager däremot ur sitt 

 experimentella material den slutsatsen, att en metalls förmåga att såsom katod re- 

 ducera arseniksyra eller -syrlighet till arsenikväte är en speciflk egenskap, som sy- 

 nes vara oberoende av överspänningen. 



De nyss refererade undersökningarna över katodmaterialets inflytande hava 

 uppenbarligen inspirerats av de forskningar angående samma fenomen vid den 

 elektrolytiska reduktionen av vissa organiska ämnen, som just vid ifrågavarande 

 tid voro aktuella (utförliga litteraturhänvisningar rörande dessa finner man hos 

 Russ ■^^). Särskilt Tafet.s '^^ undersökningar angående kaffeinets reduktion hava tyd- 

 ligen utövat ett stort inflytande, vilket tydligt röjes av såväl spekulationerna om 

 överspänningens betydelse som förkärleken för bly som katodmaterial och åtskilliga 

 andra, här ej berörda detaljer. 



Som ovan nämnts, funno Sand och Hackford kvicksilver fullkomligt odugligt 

 som katodmaterial för ifrågavarande ändamål. Dessa författares resultat har tyd- 

 ligen utan vidare godtagits av senare forskare på området och avskräckt dem från 

 att anställa vidare försök med denna metall, fastän dess effektivitet vid andra elek- 

 trolytiska reduktionsprocesser tydligt ådagalagts av Tafel och Schmitz m. fl., 

 och fastän Voetmann vid sina försök att bestämma arsenik elektrolytiskt såsom 

 amalgam funnit, att riklig arsenikvätebildning äger rum vid elektrolys av en med 



* Denna var hos Chapman och Law 1.5 amp. / cm^, hos Sand och Hackfokd 0.17 — 0.21 

 anip / cur, hos Thomson vid Pb, Zn, Cd, Sn, Fe, C 0.35 anip. / cm", vid de övriga 0.035 anip. / cni^. 

 Thomson uppgiver sig hava konstaterat, att ströintätheteii har ringa inflytande. 



