Aiseniksj'ras ocli arseniksyiligliets elektiolytiska rediiktiun 



5 



sökningar över ifrågavarande tema, vilka skilde sig från de förut nämnda dels 

 därigenom, att de gällde större arsenikmängder (0.02 — O 25 mg ASg Ü3 hos Mai och 

 Hurt, 0.1 — 21 nig As./Og hos Fkerichs och Rodenberg), dels därigenom, att ar- 

 senikvätet bestämdes genom absorption i titrerad silvernitratlösning. Denna be- 

 stämningsnietod kan dock ej anses tillförlitlig — åtminstone ej i den av dessa för- 

 fattare använda formen — enär den, såsom franjgår ur undersökningar av March- 

 LEWSKi''^^ Poi.ECK och Thümmel Hefti Paucke Reckleben och Lockemann 

 samt Reckleben, Lockehann och Eckhardt innesluter en mängd felkällor, vilka 

 dock delvis kompensera varandra. En annan, i princij) av Treadwell ^" angiven 

 metod för arsenik vätets l)estämning användes av Hefti vid en undersökning an- 

 gående elektrolytisk reduktion av relativt stora mängder arseniksyrlighet (25 — 100 

 mg). Hefti absorberade arsenikvätet i O.lnormal jodlösning och återtitrerade 

 överskottet av jod med hyposultit efter tillsals av bikarbonat. Mot detta förfa- 

 ringssätt kan emellertid anmärkas, att det är i)rincipiellt oriktigt att titrera jod 

 med hy[)Osultit i bikarbonatlialtig lösning (Toi-f'**; en sammanställning av den ny- 

 are litteraturen härom tinner man hos Abej. '). 



Såsom framgår ur det ovan anförda, hava samtliga i det föregående nämnda 

 forskare arbetat med mer eller mindre otillfredsställande metodik, vadan deras 

 resultat ej kunna anses fullt tillförlitliga. - I själva verket motsäga också de olika 

 författarnas uppgifter varandra i åtskilliga väsentliga punkter. Till belysning av 

 det nyss sagda lämnas nedan en översikt av de huvudsakliga resultaten av nyss- 

 nämnda undersökningar. 



Thorpe, som uteslutande arbetade med platinakatod (liksom Bloxam, Ol- 

 szewski och WoLFFj fann, att väl arseniksyrlighet, men ej arseniksyra härvid kvan- 

 titativt reducerades till arsenikväte, förutsatt att katoden ständigt hölls blaukpo- 

 lerad. Arseniksyra måste enligt Thorpe före analysen leduceras med svavelsyr- 

 lighet. Även Trotman använde platinakatod, men försatte elektrolyten med zink- 

 sulfat, vadan katodens yta i realiteten bestod av zink. Då han ej nänmer något 

 om nödvändigheten av att på förhand reducera arseniksyran, synes han hava hyst 

 den uppfattningen, att även denna vid hans förfaringssätt lätt reduceras till 

 arsenikväte. 



Sand och Hackforj) anställde komparativa försök med katoder av platina, 

 koppar, järn, bly, zink och kvicksilver, varvid de funno, att såväl arseniksyrlighet 

 som -syra (i mängder, motsvarande omkr. O.004 mg ås) fullständigt överfördes till 

 arsenikväte vid Järn-, bly- och .rm/tkatod, under det att vid ^^^a^makatod visserligen 

 arseniksyrlighet, men ej -syra undergick samma reaktion. Vid koppark&ioå erhölls 

 blott Ve arseniken såsom vätetorening, vare sig syra eller syrlighet förelåg. 

 Vad beträffar kvicksilver som katodmaterial, funno de, att såväl arseniksyrhghet 

 som -syra snabbt reducerades till metallisk arsenik, men att denna endast mycket 

 långsamt och med stor svårighet överfördes till arsenikväte, så att synlig spegel 

 först erhölls vid mängder, motsvarande 3—5 mg AS2 O3. För praktiskt bruk an- 

 sågo Sand och Hackford bhj vara det bästa, katodmaterialet. Denna deras åsikt 



