4 



Ludwifj Ramberg 



ocli Hirsch beskievo 1842 en förbättrad form av den av Buchnek begagnade, 

 ursprungligen av v. Türosiewicz angivna elelîtrolysapparaten och föreslogo att 

 påvisa det bildade arsenikvätet genom dess av Soubeiran '^^ och Lassaigne ^* 

 förut studerade reaktion med silvernitrat. Då emellertid Duflos och Hirsch lik- 

 som BucHNEu arbetade med mycket låg strömstyrka och elektrolyt av olämplig 

 sammansättning, var arsenikvätebildningen för dem ännu blott en bireaktion. Dessa 

 forskares arbeten blevo snart så fullkomligt glömda, att man ej fiiuier dem nämnda 

 av senare författare på området. 



Den förste, som lyckades tillnärmelsevis realisera betingelserna för arsenik- 

 syrlighetens fullständiga elektrolytiska reduktion till arsenikväte, var Bloxam som 

 sålunda måste betecknas som den egentlige grundläggaren av den »elektrolytiska 

 MARSH-processen ». Hans 1861 publicerade förtjänstfulla arbete är visserligen av 

 rent kvalitativ art, men innehåller en mängd viktiga iakttagelser angående de flesta 

 moment, som äro av betydelse för ifrågavarande metodik. Det var väl i främsta 

 rummet den elektriska energiens svårtillgänglighet vid denna tid, som förorsakade, 

 att den av Bloxam angivna vägen under de närmaste 40 åren kna})i)ast beträddes 

 av andra forskare — några enstaka publikationer (av Olszewski ^* och Wolff 

 medförde inga nännivärda framsteg. Först i början av innevarande århundrade, 

 då bestämningen av minimala arsenikkvantiteter genom en i England inträffad 

 massförgiftniug med arsenikhaltigt öl blivit ett högst aktuellt praktiskt-aualytiskt 

 problem, blev Bloxams metod av Tbotman^''^^ framdragen ur glömskan. På 

 Trotmans 1902 offentliggjorda första meddelande följde en rad arbeten av Thorpe 

 (1903), Sand och Hackford (19Ü4), W. Thomson (1904, 1909) samt Chap- 

 man och Law (1906), genom vilka den »elektrolytiska MARSH-processeus» metodik 

 ytterligare utvecklades. Av dessa forskare lade Trotman och Thorpe huvudvikten 

 vid skapandet av en praktiskt användbar mikroanalytisk metod, under det att de 

 övriga anlade mera teoretiska synpunkter och särskilt studerade katodmaterialets 

 betydelse. 



Samtliga nyssnämnda författare arbetade uteslutande med mycket små arsenik- 

 mängder (av storhetsorduingen O.oi mg). För bestämning av den till arsenikväte 

 reducerade arsenikens mängd använde de alla samma metod: den vid katoden ut- 

 vecklade gasen leddes genom ett glödande rör, och den i dettas kapillära del av- 

 satta »arseuikspegelus» storlek uppskattades genom jämförelse med en ur kända ar- 

 senikmängder framställd skala av »normalspeglar». Det är tydligt, att denna me- 

 todik ej ger i sträng mening kvantitativa väi'den, utan blott relativa, vadan man 

 genom dessa undersökningar ej får ett exakt svar på frågan, huruvida den i appa- 

 raten införda arsenikmängden fullständigt reduceras till väteförening. Samma an- 

 märkning gäller även ett arbete av Bloemendal ^ från 1908. För speglarnas be- 

 stämning använde visserligen denne forskare en av Berntrop ^ angiven titreriugs- 

 metod, men även denna ger — åtminstone i den form, vari Bloemendal begag- 

 nade densamma — blott relativa värden (se Ramberg och Smith ^^). Däremot 

 publicerade 1905 såväl Mai och Hurt som Fkekichs och Rodenberg under- 



