14 



Elis Essen-Möller 



docent i fadrens ämne, sedermera livmedicus och medicinalråd. Till lärjungarne 

 kan säkerligen även räknas Per Gustaf Cederschiöld, även om denne under sin 

 Lundatid ägnade sig mera åt anatomien än åt obstetriken. 



Såsom undervisare skall Liljewalch ha varit särskilt framstående, berömd för 

 sitt klara och sakrika föredrag. Hans undervisning berörde olika och viktiga ka- 

 pitel av hans ämne. Sålunda behandlade han förlossningsmekanismen, graviditets- 

 sjukdomarna, placenta praevia, förtidig lösning av normalt sittande placenta, eklampsi. 

 Vid den senai'e sjukdomen använde han åderlåtning liksom nu för tiden ofta sker, 

 och även på andra områden finner man honom hysa åsikter, som först en senare 

 tid visat vara riktiga. Då han dessutom ansågs vara en utmärkt framstående 

 kvinnoläkare, är det lätt att förstå att han varit avhållen av både patienter och 

 lärjungar. Denna uppskattning av honom gällde nog icke endast läkaren och lä- 

 raren, utan även människan. Liljewalch tycks ha varit en på samma gång förnäm 

 och tillbakadragen natur; det är nog icke en tillfällighet, att protokollen under 

 hans trettioåriga tjänstetid så sällan innehålla yttranden av honom. Endast då han 

 var tvungen därtill, uttalade han sig; för övrigt synes han ha gått sin väg fram 

 stilla och försynt, en på olika sätt ovanligt framstående man, om vilken en gång 

 efter hans död uttalades orden om »det vetenskapliga anseende och den integritet 

 i karaktären, varav minnet alltid lever bland oss». Hans drag finnas bevarade å 

 det porträtt, som år 1861 överlämnades soui gåva av yngre akademiska lärare och 

 nu pryder den nya kvinnokliniken. 



De senare åren var Liljewalchs hälsa vacklande, och han behövde ofta tjänst- 

 ledighet. Från år 1840 var han ständigt tjänstledig, 1843 erhöll han avsked och 

 1844 afied han vid 74 års ålder. 



Den befordringsfråga, som nu blev aktuell, blev av stor betydelse, och dess 

 utgång kom att för lång tid framåt påverka förhållandena inom lasarettet och barn- 

 bördshuset, liksom den kliniska undervisningen. 



För att förstå detta bör först framhållas, att då Liljewalch begärde avsked, 

 gällde detta endast professuren ; däremot erhöll han rättighet att kvarstå som barn- 

 morskelärare. Till vikarie för professionen förordnades docenten Arvid Sture Bru- 

 zehus, och samme man blev efter Liljewalchs död 1844 även barnmorskelärare. 

 Ihågkommas måste även, att Bruzelius var förste lasarettsläkare och direktör för 

 kliniska institutet och i dessa egenskaper ensam rådde över det kliniska institutet, 

 både i kirurgi och i obstetrik. 



Hade Liljewalch fått Bruzelius till efterträdare, hade ingenting annat inträffat 

 än en personförändring, och undervisningen för både läkare och barnmorskor hade 

 fortfarande blivit samlad på en hand, som kunnat tillgodogöra sig det kliniska ma- 

 terialet. Men annorlunda ville ödet — eller kanske rättare medicinska fakulteten. 



Redan före Liljewalchs avgång hade medicinska fakulteten vid olika tillfällen 

 uttalat sin mening, att »obstetriken för en lärostol vore ett väl inskränkt läroämne 

 och i det hela icke annat än en del af chirurgien, med hvilken den borde förenas». 

 Särskilt intresserad av denna fråga var dåvarande professorn i anatomi och kir- 



