Artis obstetiiciœ professionen i Lund 1783—1918 



23 



skicklighet. Hemligheten härav låg icke endast i en högt uppdriven vana och 

 händighet, utan torde framför allt varit grundad på en skrupulös och för den tidens 

 kirurger ovanlig renlighet. Det berättas sålunda, att han bytte skjorta före opera- 

 tionen, och att han täckte såren efter operationerna med lapisförband. Då härtill 

 kom erfarenliet och teknisk skicklighet, så var det icke underligt, att han under 

 denna tid, långt före all autiseptik och aseptik, nådde resultat, som både voro ovanliga 

 i och för sig och överlägsna de fleste andras. Hans rykte som operatör var också 

 vidsträckt. 



Om Bruzelius som undervisare giva samtida bedömare stora lovord. Då 

 icke lämpliga fall erbjödo sig å lasarettet, höll han katedrala föreläsningar; 1857 

 föreläste han sålunda över den naturliga förlossningens mekanism och över fostrets 

 vändning, vilken genomgicks å fantom. Eljes höll han så vitt möjligt kliniska 

 föreläsningar vid sjuksängen, och d«t är tydligt, att han fullt insett vikten av denna 

 form av undervisning vid sidan av den katedrala. Hans samtida Schönbeck intygar 

 även, att han visat en ovanlig förmåga att använda och meddela sina kunskaper. 

 Vilken betydelse detta haft under en tid, då ingen annan khnisk undervisning gavs 

 i Lund, varken i kirurgi eller obstetrik, behöver jag icke särskilt utreda. 



För den, som mer än ett halft sekel efteråt söker bilda sig en egen mening 

 om de båda befordringsfrågor, i vilka Bruzelius var medspelande och förlorande 

 part, uppstår mer än en gäng frågan, om utgången i båda fallen var den bästa. 

 Jag vet väl, att en sådan fråga är fåvitsk, ty det är lätt att efteråt se, vad som 

 kunde varit annorlunda, men omöjligt att förutse följderna, om utgången blivit en 

 annan. Utan att i ringaste mån nedsätta någons förtjänster, kan man dock icke 

 vara bhnd för de följder, som fr. o. m. år 1847 faktiskt inträdde: en djupgående 

 schism mellan lasarettet och fakulteten, som med en annan utgång säkerligen blivit 

 mindre och kanske helt kunnat undvikas; som följd därav långvariga svårigheter 

 för den kliniska undervisningen ; skilsmässa mellan läkare- och barnmorskeunder- 

 visning för 50 år framåt, och på det hela taget ett betänkligt avbräck för både 

 lasarettets och fakultetens i själva verket gemensamma intressen. Skillnaden mellan 

 de sökande i vetenskapligt avseende var icke heller så stor, att den ensam kunde 

 uppväga den förbigångnes överlägsna meriter pä andra områden. Om uppriktig- 

 heten av deras övertygelse, som bestämde utgången, kan man icke hysa något tvivel, 

 men däremot är det tillåtet betvivla, att denna övertygelse ledde till det bästa resul- 

 tatet. Det synes också möjligt, att om Ask fått vänta på professuren de få år, 

 som Bruzelius hade kvar att leva, denna väntetid kunnat verka mera befordrande 

 på hans vetenskapliga verksamhet, än vad den tidiga utnämningen visade sig förmå. 



Det nämndes förut, att Ask, som av kanslern förordnats till klinisk direktör, 

 år 1865 fick formell rättighet att bestrida läkarevården å barnbördshuset under de 

 akademiska terminerna. Glädjen häröver blev dock kort, ty redan 1867 återtog 

 direktionen detta medgivande. Detta tillgick på följande sätt. Dåvarande docenten 

 Löwegren hade åtagit sig att såsom t. f. lasarettsläkare bestrida läkarevården å 

 kirurgiska avdelningen, med villkor likväl att vara befriad från läkarevården å barn- 



