Artis obestetriciœ profesaionen i T^nnd 1783 — 1918 



31 



utom ett rektorsprogram, »Om bronchotomi», utgav hau tor övrigt under sin nära 

 40-åriga tjänstetid icke mer än en enda skrift, »Om ovariotomi»; i det ena av 

 professurens ämnen, obstetriken, publicerade han varken före eller efter sin utnäm- 

 ning något bidrag. Uppsatsen om ovariotomi är ännu i dag av intresse för fack- 

 mannen genomde detaljerade upplysningar den gav om den tidens sätt att för- 

 bereda och utföra operationen, samt om de uppnådda resultaten. 



Efter Asks och Ohlsson-Gaddes avgång inleddes betydelsefulla förändringar i 

 lasarettets och därmed även barnbördshusets historia. Ar 1897 väcktes nämligen i 

 lasarettsdirektionen av dess ledamot Jacob Larsson förslag till omorganisation av 

 läkarebefattningarna. På detta förslag i dess helhet är här icke platsen att ingå; 

 jag inskränkar mig till att nämna, att huvudpunkten i förslaget var, att lasa- 

 rettet sJculle delas i fem avdelningar, som till självskrivna överläkare skulle ha de fem 

 professorerna vid universitetet i respektive medicin, kirurgi, oftalmiatrik, imliatrik samt 

 ohsietrik och gynekologi. Dessa skulle hava ansvaret för läkarevården för hela lasa- 

 rettet under liela året, och skulle där giva klinisk undervisning utan de hindrande 

 inskränkningar, som förut stått i vägen. 



Direktionen utsåg till delegerade att härom underhandla med fakulteten herrar 

 Jöns Bengtsson i GuUåkra, Jacob Larsson och Ohlsson-Gadde, och från fakultetens 

 sida utsågos herrar Ribbing, Bendz och Odman. Då Gadde år 1891» avgått som 

 sjukhusdirektör, valdes till hans efterträdare nyutnämnde professorn i kirurgi Jac- 

 ques Borelius. Underhandlingarna fortsattes i bästa samförstånd, och den 3 Maj 

 1901 är det Kungl. brev daterat, som ger verkställighet åt den nya ordningen. 



Så var då äntligen lösningen vunnen på den konflikt — ty mindre kan man 

 icke kalla den — som i ett halvt sekel rått mellan lasarettet och fakulteten, och 

 som under denna tid vållat många strider och mycken bitterhet å ömse sidor. 

 Frågar man sig efter de omständigheter, som nu medförde den efterlängtade lös- 

 ningen, så kan man ju med en gammal fras säga, att »tiden var mogen». Så 

 till vida är detta rätt, som väl den insikten hunnit slå rot, att lasarettets och fakul- 

 tetens intressen i själva verket ingalunda vore stridande mot varandra, utan tvärtom 

 den enes framgång betingade den andras. Men glömmas får icke liäller, att 

 reformen kanske icke ens lui kunnat genomföras, om den icke up|)burits av de 

 rätta männen. Det må vara tillåtet att här särskilt nämna fyra, ehuru de ännu 

 leva ibland oss, förslagsställaren Jacob Larsson, som klart insåg, att sjukvårdens 

 och den kliniska undervisningens krav voro kongruenta, och som icke tvekade 

 att draga konsekvenserna, M. K. Löwegren och Seved Ribbing, som båda genom 

 ett mångårigt arbete förberett reformen, den förre genom att till gagn och heder 

 för både lasarett och fakultet skapa och utveckla den första och hittills alltjämt 

 största ögonavdelningen i vårt land, den senare genom sin mångåriga, av humanitet 

 genomträngda läkaregärning, och som båda därigenom lärt både direktion och 

 patienter, att även fakultetsprofessorer kunna fylla de krav, som från båda hållen 

 ställas på dem, samt slutligen Jacques Borelius, som med sina personliga egen- 

 skaper på några få månader övertygade både landsting och lasarettsdirektion om 



