32 



Elis Essen-Möller 



nyttan och tryggheten av en reform, om vilken man stridit i fem årtionden, och 

 med sin överlägsna organisatoriska förmåga förde den lyckligt i hamn. 



Dess lietydelse kan svårligen överskattas. FahiUeten har nu möjlighet att 

 åt sina lärjungar giva en ordnad klinisk undervisning, jämställd med den som ges 

 i Stockholm och Uppsala; lasarettet har visshet att alltid få läkareplatserna be- 

 satta med dem, som efter fri tävlan framgått som de skickligaste ur sakkunniges 

 skärseld, och imtiefiterna ha genom de skärpta fordringar, som den kliniska under- 

 visningen ställer på undersökningsmetoder, operationsindiktioner och behandling, 

 förvisso endast att vinna. På den kliniske läraren vilar sedan ansvaret att så be- 

 driva undervisningen, att dess grundiighet aldrig köpes med risker för de sjuka, 

 och så att dessa inse, att de noggranna undersökningarna av professor och kandi- 

 dater äro till deras eget bästa. 



Efter professionens i kirurgi tillsättande 1899 kom ordningen till den nyin- 

 rättade e. o. professionen i obstetrik och gynekologi, vilken med denna omfattning 

 år 1900 tillsattes på förordnande med den, som sedan blev dess ordinarie inne- 

 havare. Denne var även sedan 1899 barnmorskelärare efter Gadde, och nu för- 

 enades alltså åter dessa båda befattningar, som sedan Liljewalchs avgång varit åt- 

 skilda. 



Sedan denna tid hava tre förändringar av större betydelse genomförts, och det 

 återstår mig endast att i korthet redogöra för dem. 



Den första är barnmorskeanstaltens indragning. I det föregående har jag upp- 

 repade gånger framhållit olägenheterna av läkare- och barnmorskeundervisningens 

 delning på två personer, som skulle använda samma anstalt och samma patienter. 

 Härav följer emellertid ingalunda, att allt skulle vara väl beställt i och med de 

 båda undervisningarnas förenande på en hand. Ett kliniskt fall kan icke demon- 

 streras och tillgodogöras på samma sätt för både läkare och barnmorskor, hän- 

 synen till patienterna lika mycket som till åhörarnes olika förutsättningar gör detta 

 självklart. Dessutom är det oundvikligt, att läraren intresserar sig mera för den 

 ena undervisningen, varav den andra måste bli lidande. Bäst är därför, att läkare- 

 och barnmorskeundervisningen ges på skilda anstalter. 



Härtill kommo ytterligare följande skäl. Barnmorskeanstalten i Lund var, 

 såsom förut är framhållet, sämre ställd än den i Stockholm och Göteborg, såväl 

 beträffande bristen på instrumentalundervisning, som med hänsyn till barnmorske- 

 lärarens egen ställning. Skulle anstalten i Lund Inbehållas, borde den efter Gaddes 

 avgång antingen göras likvärdig med de båda andra i alla avseenden — eller 

 också alldeles indragas. För det förra alternativet kunde tala, att anstalten i Skåne 

 hade hundraåra anor, men för det senare — utom de förut anförda skälen — även 

 den omständighet, att den dock icke kunde helt fritagas från att ha lockat ett an- 

 tal kvinnor att utan den rätta inre kallelsen ägna sig åt barnmorskeyrket, blott på 

 grund av lättheten att komma till Lund. Den hade därigenom otvivelaktigt bidragit 

 till den överproduktion av barnmorskor, varav vår landsända under senare tider 

 faktiskt lidit. 



