34 



Elis Essen-Möller 



ska studieplanen, enligt vilken utbildningen i obstetrik och gynekologi numera 

 kan ske likaväl vid universiteten som i Stockholm. 1908 sattes förändringen i 

 värket: barnmorskeeleverna försvunuo och medicine kandidaterna kommo i stället, 

 det gamla barnbördshuset i Lund, som sedan Stobseus' och Liljewalchs tid varit en 

 skola för barnmorskor och läkare, — bådadera ofullständigt — övergick till en 

 klinik för läkareutbildning, likställd med den i Stockholm och Uppsala. 



Men för att den fullt skulle kunna fylla denna nya uppgift, krävdes den 

 tredje förändringen: en nijhyggnad för en modern kvinnoMinik. 



Barnbördshuset var otillräckligt och olämpligt; gynekologisk avdelning fanns 

 till att börja med icke alls. År 1900 var tanken uppe att bygga en gynekologisk 

 avdelning intill barnbördshuset, men denna tanke blev icke förd vidare, och detta 

 var säkert lyckligt, ty en sådan tillbyggnad hade mycket snart visat sig otillräcklig. 

 En avsevärd förbättring infördes i stället 1904 därigenom, att professor Borelius 

 på eget initiativ avstod 12 sängar av den kirurgiska avdelningen till gynekologisk 

 klinik, ett antal som snart ökades, så att det kom att omfatta 25 sängar, belägna 

 i norra flygeln av nuvarande kirurgiska avdelningen. 



Ar 1909 inlämnades till direktionen förslag till byggnad för en ny kvinno- 

 klinik. En kommitté tillsattes, och därmed var frågan i gång. Jag förbigår här 

 alla de vanskligheter, som måste övervinnas, innan frågan kunde föras till ett 

 lyckligt slut. Skildringen av denna liksom av de övriga lasarettsbyggnadernas 

 tillkomst blir gjord av annan och mera kompetent hand. Det är nog att här er- 

 inra om, att i år, vid universitetets 250-års fest, reser sig å den gamla Helgona- 

 backen jämte den medicinska kliniken även den nya kvinnokliniken, i vilken det 

 gamla barnbördshuset efter en snart hundraårig tillvaro lever upp i föryngrad 

 gestalt. 



Den har tillkommit i en tid, då ingen hänsyn tages till förlusten av människo- 

 liv, då sådana offras i hundratusental för tvivelaktiga syften, och då vansinnet, 

 som gripit människorna, tagit bl. a. sådana motbjudande former, att utmärkelse- 

 tecknen bli högre i förhållande till antalet dödade fiender. Ar icke under sådana 

 förhållanden den kamp hopplös, som läkarekonsten natt och dag för i syfte att 

 rädda enstaka människoliv? Man kunde tycka så; den lampa, som lyser läkaren 

 vid förlossningsbädden och operationsbordet, har ett svagt sken i jämförelse med 

 den brand, som nu härjar världen. Kanske dess ständigt brinnande låga ändå för 

 den som tänker därpå kan utgöra en stilla men oavbruten påminnelse om, att 

 högre och ädlare än livets tillintetgörelse är dess bevarande; bättre än spridande 

 av olycka och död är lindrandet av mänskligt lidande. 



