16 



Carl M. Fürst 



calcarina mot temporallobcn. ( )fcipitallobeii utgöres här således endast af cimeiis 

 och i enlighet härmed får loben endast en obetydlig eller nästan ingen undre yta. 

 Lobulus fusiformis och lobulus lingualis komma att utgöra delar af temporallobeu. 

 Fissura calcarina {fc) delar emellertid upp sig uti tväune skänklar mot occipital- 

 loben. Den nedåtgående skänkelns fortsättning blir då en begränsning framåt för 

 occipitalloben både på dess mediala nedre och på dess undre yta. På denna hjärnas 

 högerhemisfär är det just en sådan nedåtgående slutfåra från fissura calcarina, som 

 fortsätter sig äfven ett stycke på undre sidan af hjärnan. Som yttre eller dorsal- 

 gräns mot parietal- och temporalloberna är ingen naturligare vid mediala hemisfär- 

 kanten än fortsättningen från den mediala ytan af fissura parietooccipitalis samt 

 från denna i båge mot incisura temporalis. Om också under en sådan bågformig 



[ot), hvilken mynnar in i den så många fåror upptagande fåra, som slutar i 

 incisura temporales. Ett ej obetydligt komplex af fåror är att uppfatta såsom sulci 

 occipitales laterales. Sulcus transversus ocli sulci laterales stå i förbindelse med 

 och kunna ses såsom fortsättningar från temporalfåror samt gå, åtminstone de senare, 

 mer eller mindre parallela med undre hemisfärkanten. Cuneus är här försedd 

 med ej ringa antal fåror. Fissura calcarina uppdelar sig, såsom ofvan nämnts, i 

 två slutfåror, den ena stiger uppåt och är en mindre djup fåra, som går öfver på 

 dorsala lobytan, den andra är nedåtgående och afgränsar den mediala, men ej så 

 långt bakåt eller lateralt belägna, temporalloben från occipitalloben. Denna senare 

 når ej fullt till medellinjen, men intager i stället med sin bågslinga oceipitalpoleu. 

 Denna bågslinga är här något operculumliknande och likasom hänger öfvev det 

 närliggande partiet af temporalloben, skiljd från denna genom fissura calcarina's 

 omtalade ganska djupa fortsättningsfåra. 



Bakre ileltn at liöyer hjärnhalfva, så vriden att man ser både 

 undre och mediala ytorna i ett sammanhang. 



linje en del oceipitalfåror 

 kunna å denna hjärna ta- 

 gas i anspråk, så är det 

 dock tydligt, att, i fall dessa 

 skulle följas, linjen blefve 

 mycket oregelbunden. Grän- 

 sen blir alltså utom för ut- 

 gångspunkterna ganska god- 

 tycklig och, såsom ej föl- 

 jande fåror, en icke naturlig 

 gräns. På occip)italloben haf- 

 va vi här rikligt med sulci 

 occipitales proprii. Vi kunna 

 särskilja den förut omtalade 

 sulcus oceipiialis transversus 



