Historik. 



Öfver den, såsom aiitydt, mycket stora hithörande htteraturen gaf Zuckerkandl 

 1910 i »Ergebnisse der Anatomie nnd Entwickelungsgeschichte» ett utförligt kritiskt 

 referat. I det jag hänvisar till detta, kan jag beträffande organets morfologi in- 

 skränka mig till några viktigare data ur den föregående litteraturen. De öfver 

 organets funktion hittills uttalade hypotheserna skall jag däremot något utförligare 

 behandla. 



Hufvuddragen af Jacobsonska organets morfologi. 



A. Hos däggdjuren. 



Enligt Jacobsons egen beskrifning består organet, som är parigt, af en rör- 

 formig liten säck, som baktill slutar blindt och framtill mynnar i den ifrågavarande 

 sidans Ductus nasopalatiittis s. hicinvus (= Stenos kanaJ). De båda organen äro 

 inlogerade i nässkiljeväggens nedersta del samt mer eller mindre fullständigt om- 

 gifna af hvardera en broskskida, ofta fullständigad eller förstärkt af benutskott från 

 Intermaxillarbenen samt, såsom senare undersökningar visat, från Vomer. (Detta 

 senare har gifvit anledning till det modernare namnet »Organen vomero-nasale».) 

 Upptill är denna skelettskida ö{)])en, så att nerver och kärl på denna väg kunna 

 nå organet. Kärlen ifråga äro grenar från Vasa nasopalatina. 



»Organets Nerver», säger Jacobson (1813), »ere saare mserkvœrdige, deels ved 

 deres Sterrelse, og deels ved deres Oprindelse. Det forsyues nemlig med Nerver 

 fra tvende forskiellige Nervegrene, nemlig med Grene fra selve Lugtnerven og med 

 andre fra det 5te Par. De forste ere ene besternte til dette Organ, de sidste ^ gaae 

 op till Nsesehinden og til Ganen». 



I organet mynnade med fina öppningar en mängd körtlar, som dels lågo till- 

 samman med organet inom broskskidan, dels sträckte sig ofvanför den sistnämnda 

 upp på nässkiljeväggen. 



Själfva organet betraktades af Jacobson såsom ett receptaculum för de ofvan- 

 nämuda körtlarnas sekret. Detsamma var nämligen »altid fyldt med en sei, klar 



' — Nervus naso-palatiaus Searpœ 



