Om Jacobsonska organets konstrnktion och funktion 



7 



Hos flertalet däggdjur mynnar Jacobsonska organet icke såsom hos gnagarna 

 direkt i näshålan, utan — i öfverensstämmelse med Jacobsons beskrifning — i 

 Ductus naso-palatinus. Organets mynning kan dock hos olika däggdjur befinna sig 

 på olika höjd i denna kanal; hos somliga former högt uppe nära kanalens näs- 

 mynning \ hos andra (t. ex. Erinaceus) i midten, hos andra åter (t. ex. mullvaden) 

 nära kanalens mynning i munhålan (Jungersen, 1881). 



I regel är Ductus naso-palatinus hos däggdjuren en öppen, om än trång kanal, 

 som förbinder näshålan på den ifrågavarande sidan med munhålan. Undantag från 

 denna regel göra dock häst (Jacobson, 1811), åsyia^ kamel och (/mï//" (Gratiolet, 

 1845), hvars Ductus naso-prdatinus nedtill slutar bPndt; hvilket är så mycket an- 

 märkningsvärdare, som dessa djur hafva ett väl utveckladt Organon Jacobsoni 

 mynnande nära kanalens blinda ända. 



B. Hos ödlor oeh ormar. 



Redan Rathke (1839) hade hos huggormsembryoner beskrifvit det hos dessa 

 djur blåsformiga Organon Jacobsoni, som lateralt om medelhnieu öppnar sig i 

 muntakets främre del; men han misstolkade det såsom en för ormarna specifik 

 näskörtel. 



Kraniehålrummen, i hvilka de båda organen ligga inlogerade, iakttogos sedan 

 makroskopiskt af Stannius (1854) å större ormars skelett och uppfattades af honom 

 riktigt såsom sannolikt afsedda för bildningar, homologa med däggdjurens Jacob- 

 sonska organ. H vardera kaviteten begränsas af ett öfre ben, -»luldbenet», som sam- 

 tidigt bildar golf för näshålan och tak för Jacobsonska organet, samt af ett undre 

 ben. Vomer, som samtidigt bildar golf för Jacobsonska organet och tak för mun- 

 hålan. Därigenom att dessa båda ben äro skålformigt urhålkade och vända kon- 

 kaviterna mot hvaraudra kunna de ensamma begränsa en nästan klotforinig 

 hålighet. 



Det var dock först Leydig (1872: 2), som till full evidens ådagalade att de ofvan 

 nämnda bildningarna hos ormarna måste homologiseras med däggdjurens Jacob- 

 sonska organ. 



Leydig (1872: l och 1872: 2) fann organet först hos Saurier (Lacerta och 

 Anguis) och sedan hos ormar {Tropidonotus och Coronella). Hos begge dessa reptil- 

 ordningar bildade organet en på hvardera sidan om raedellinien belägen, ganska 

 stor epithelblåsa, som med en mycket smal utföringsgång mynnade i muntaket ett 

 stycke framför den ifrågavarande sidans clioan. 



Organets epithelbegränsade mynning i muntaket var betydligt mycket trängre 

 än hvad man af den ofvannämnda benkavitetens mynning kunde sluta sig till. 

 A macererade kranier saknas ueraligen ett brosk, som betydligt förminskar kavi- 

 tetens mynning. Detta brosk, som utgör en del af det persisterande primordial- 



' Enligt Bat.ogh (1861) skulle detta vara fallet hos fåret 



