14r Ivar Broman 



Af mus, marsvin och hund hafva dessutom snittserier genom Organon Jacob- 

 soni resp. genom Canales naso-palatini undersökts â vuxna djur. 



Om näshålornas stora, serosa körtlar 



slcall jag i en annan publikation utförligare berätta. För förståelsen af Jacobsonska 

 organens funktion synes det mig dock nödvändigt att liär förutskicka några upp- 

 lysningar angående dessa körtlar; och detta så mycket mera, som de flesta af dem 

 hitintills tyckas hafva varit fullständigt okända. 



Allmänt bekant är egentligen endast en stor näskörtel hos däggdjuren, nämli- 

 gen den redan af Steno beskrifna Glandula nasalis lateralis, som med sin körtel- 

 massa utbreder sig i Sinus maxillaris' främre, laterala vägg och hvars långa 

 utföringskanal mynnar i näshålans främsta del ofvanför Maxilloturbinales vesti- 

 bulardel. 



Enstaka författare omtala dessutom en stor Septalkörtel, en Glandula nasalis 

 medialis. Densamma anses dock ej vara allmänt förekommande hos däggdjuren. 

 Den är bittills beskrifven endast hos gnagare, fläderinöss ocli en halfapa (Stenops) 

 och äfven hos dessa djur är den endast ofullständigt känd. Af somliga författare 

 beskrifves den såsom en stor körtel med en enda utföringskanal, af andra såsom 

 ett aggregat af sammanpackade talrika småkörtlar. 



De båda nämnda s. k. stora näskörtlarna äro liksom alla de små näskörtlarna 

 belägna innanför näshålornas skelettkapsel. Dessutom finnas emellertid, såsom jag 

 Broman, 1916: i och 2; 11)17) för ej länge sedan lyckats visa, hos gnagare och 

 pungdjur cxtrahapsidära näsJcörllar, som liksom de förut kända stora näskörtlarua 

 mynna i näshålans främsta del. Hos gnagarna ligga dessa Glandulœ nasales extra- 

 capsulares med sina körtelmassor i allmänhet infraseptalt emellan de båda mellan- 

 käksbeneu (se Tafla 1); hos pungdjuren äro de däremot belägna lateralt om raellan- 

 käksbeneu, medialt om morrhårens rötter. 



Fyndet af dessa relativt stora extrakapsulära näskörtlar till och med hos våra 

 mest undersökta gnagare gjorde det för mig misstänkt, att äfven andra konstanta 

 men hittills obekanta näskörtlar hos dessa djur kunde vara för handen. 



De undersökningar, jag sedan dess häröfver anställt, hafva också visat, att så 

 är fallet. Så öppna sig t. ex. hos musen i laterala näsväggens främre del — utom 

 den förut kända Steno' ska Icörteln (se Tatla I) — ej mindre än 16 konstanta, stora 

 eller medelstora, intrakapsulära körtlar; och å nässkitjeväggens främre del mynna 

 hos samma djur 4 konstanta stora Septalkörtlar i hvardera näshålan (se Tafla II). 



Hos närbesläktade gnagare förete dessa näskörtlar stora — men ej fullständiga 

 — likheter. Hos mindre besläktade visa de däremot både till antal och mynnings- 

 ställen allt större olikheter ju aflägsnare släktskapen är (Jmfr. Taflorna II och III). 



Alla hafva de dock gemensamt, att de — liksom Glandulse nasales extra- 

 capsulares och tårgången (se Tafla I) — mynna i näshålans främsta del nära gränsen 



