16 



Ivar Broman 



som mynna utmed organets öfre resp. undre kantpartier i hela dess längd. Alla 

 dessa körtlar äro, att döma af deras histologiska utseende, serosa. Den öfre radens 

 småkörtlar äro i allmänhet starkare utvecklade än den undre radens. Men hos 

 marsvinet är förhållandet omvändt. 



Af den på mitt eget undersökningsmaterial grundade erfarenheten kan jag 

 beträffande Jacobsonska organets körtlar tillägga följande. 



Åndkörtlarna, som anläggas tidigast, synas i regel vara tm, en öfre och en 

 undre. Hos vissa arter kommer den undre emellertid ej till utveckling. Af små- 

 körtlarna anläggas i regel de bakre tidigare än de främre; samt öfre radens körtlar 

 tidigare än undre radens. Vanligen behålla de först anlagda körtlarna försprånget 

 i storlek framför de senare anlagda. Men undantag härifrån gifvas. Så t. ex. 

 stannar hos musen (se Tafla II) ändkörteln i utvecklingen och öfverflyglas af den 

 öfre smålcörteln N:o 2 (framifrån räknadt), som hos detta djur utvecklar sig till 

 Jitcohsonslca organets största körtel. Detsamma är fallet hos råttan. 



Afven andra variationer hafva af mig iakttagits. Men det anförda må här 

 vara nog. 



I detta sammanhang har det framför allt intresse att konstatera, att hos alla 

 hittills undersökta däggdjur, Jacobsonska organets körtlar äro i förhållande till or- 

 ganets lumen mycket rikligt tilltagna. Så rikligt, att organets lumen, åtminstone 

 då det är som minst, måste vara ständigt fylldt af deras sekret. 



Detta sekret torde, då organet är i hvila, befinna sig i ständig ström utåt; 

 och ev. i organet inkomna luktämnen måste af detsamma hastigt bortsköljas. Be- 

 träffande funktionen tänker jag mig alltså att dessa körtlar kunna jämställas med 

 de v. Ebnerska körtlarna, som skölja vallgrafvarna omkring Paj^illfe circumvallatse 

 rena från smakämnen. 



Jacobsonska organets pumpapparat. 



Tager man i betraktande Jacobsonska organets synnerligen väl skyddade 

 läge i nässeptum, så förefaller organets skelettkapsel ganska onödig såsom skydds- 

 apparat mot yttre våld. Antager man däremot, att ifrågavarande skelettkapsel i 

 stället har till uppgift att tillsamman med en i organets lateralvägg belägen sväll- 

 kropp bilda en pumpapparat, så blir dess konstanta förekomst lätt begriplig. Ty 

 det är ju utan vidare klart, att sugningen vid svällkroppens kontraktion skulle 

 blifvit föga effektiv, om i närheten af organet belägna mjukdelar hade kunnat för- 

 skjutas mot det därvid uppkomna tomrummet. Vidare är det klart, att en dylik 

 mjukdelsförskjutning hindras af skelettkapseln. 



Efter detta öfvervägande återstod endast att konstatera, om en aktivt kontra- 

 herbar svällkropp i organets vägg konstant förekommer eller ej. Detta var så 

 mycket mera af nöden, som den allmänna förekomsten af en dylik af Seydel 

 (1895) m. fl. blifvit direkt förnekad. 



