Till fiiiKaii Olli s, k. Inktfysiologiak kompensation 



7 



Dû det gäller alt till luktförsök använda dessa cylindrar påhälles vatten t. ex. 

 till halva deras rymd, varefter till vattnet sättes en viss mängd vattenlösligt lukt- 

 ämne, som måste fullständigt lösa sig i vattnet. Med isatt propp, som bör vara 

 väl inslipad, skakas sedan den kvarvarande luften energiskt med luktämneslös- 

 ningen, varefter man försiktigt lyfter upp glasproppen, nedföir näsan i burkens 

 öppning och på så vis med luktsinnet undersöker luften i barken. 



Det är nu uppenbart, att med stigande mängd luktämne i vattnet, kommer 

 också luftfasens halt därå att stiga. Så invecklade de förhållandena äro, som bi- 

 nära vätskeblandningar erbjuda — se t. ex. Kkemann, Die Eigenschaften der bi- 

 nären Flüssigkeitsgemische, Stuttgart 1916 — kan man visserligen ej vänta att en 

 direkt proportionalitot under alla förhållanden vid en och samnia temperatur skall 

 äga rum mellan vattnets halt av luktämne och luftens halt därav. Dock torde en 

 dylik proportionalitet väl kunna antagas inom de relativt snäva gränser, som lukt- 

 ämneskoncentrationen i vattenfasen i dessa försök erbjuder. I vilket fall som helst 

 spelar en éventuel frånvaro av direkt proportionalitet för här ifrågavarande försök 

 ingen roll. Metoden skänker i alla fall vad den bör skänka, nämligen en bekväm 

 möjlighet att utfinna och vidmakthålla en viss minimal luktretning, res)». ett antal 

 retningsintensiteter ovan minimum perceptibile. 



Vad beträffar utfinnandet av minimum perceptibile med denna metod må 

 följande nämnas. 



Minimum perceptibile bör uppsökas med användande av det förfarande, som 

 på tyska benämnes »unwissentlich». (Vi ha, så vitt mig bekant, på svenska ännu 

 intet uttryck för ett dylikt förfarande. Möjligen skulle man kunna tala om försök 

 efter »utletuingsmetoden» eller försök med »blindprovskontroll».) Reagenteu bör 

 alltså ej veta, om det prov, som erbjudes honom, är försatt med något luktande 

 ämne eller ej. Lämpligen sker detta så, att han omväxlande bjudes en cylinder 

 försatt med luktämne (»huvudprov») och en cylinder enbart rynnuaude vatten 

 (»blindprov»), varvid han för sin utsago ej får ha någon annan ledning än den 

 hans luktsinne kan giva honom. Försöket bör med en och samma retningsstyrka 

 upprepas tillräckligt många gånger. 



Går man på detta sätt från underliminala retningsstyrkor uppåt, finner man, 

 att minimum perceptibile nås på det sättet, att till en början reagenten endast i 

 vissa fall lyckas igenkänna cylindern med det luktande ämnet. Först vid en något 

 högre retningsintensitet kan reagenten i samtliga fall riktigt urskilja huvudprovet 

 från blindprovet. 



Under sådana omständigheter kan man ej tala om ett alldeles bestämt mini- 

 mum perceptibile. Det är en smaksak, om man skall använda som gränsvärde den 

 retningsintensitet, vid vilken man i alla fall ui'skiljer huvudprovet från blindprovet, 

 eller den retningsintensitet, då man överhuvud i något fall lyckas urskilja huvud- 

 provet, eller slutligen den retningsintensitet, då man lyckas i ett visst antal fall 

 t. ex. i 50 eller 75 Härvid får man givetvis ej förbise, att allt efter antalet 



