12 



J. Forssman 



l'ierna stammande kemiska substanser äro de härvid afgörande. Neisser' har ytterligare 

 kompletterat listan på intiuensasymbionter med xerosebacillen, dock endast den 

 lefvande, ej den döda. På vanlig agar växte iniiuensabacilleu samman med xerose- 

 bacillen, och betydelsen af denna sistnämndas närvaro för influensabacillens utveck- 

 ling framgick' däraf, att trots det iniiuensabacillen med xerosebacillen genomgått 

 många generationer på agar, förmådde den dock ej ensam växa på detta substrat. 

 Att ytterligare här utöka listan på liknande symbiotiska förhållanden finner jag ej 

 nödigt, då därigenom inga nya synpunkter vinnas. 



De pathogena hakte rie mas förhållande i jord och väften. 



Hvad liär ofvan sagts angående antagonism och symbios är, såsom af skild- 

 ringen framgår, hämtadt från försök där endast tvänne olika bakteriearter vuxit i 

 blandning med hvarandra. Blandas nu flere olika arter komma, såsom redan tidi- 

 gare framhållits, förhålUimlena att ytterligare kompliceras och det i långt liögre 

 grad än antalet artei-, som ingå i blandningen, stiger för att vid blandning af 

 många arter ej längre låta sig öfverblickas. 



Så vidt mig är bekant existera ej heller några försök öfver dessa invecklade 

 förhållanden. Och dock är det just dylika kombinationer, som möta oss i naturen, 

 framför allt i de stoi'a kultursubstratcn jord och vatten. Här växa ju massor af 

 olika bakteriearter sida vid sida och här spela ock säkert antagonism och symbios 

 en oerhördt viktig roll. 



Utau att man, som sagdt, här varit i stånd att fullständigt analysera de bakteriolo- 

 giska processer, som afspela sig, har inan dock, i betraktande af den stora prak- 

 tiska betydelse det har att känna vissa pathogena bakteriers öde i jord och vatten, 

 sökt utreda åtminstone dessas förhållande i de sagda Substraten ; öfver de härvid 

 erbållua resultaten skall jag söka lämna en öfverblick. 



I fråga om resultaten af dylika undersökningar måste emellertid framhållas, 

 att deras värde i synnerligen hög grad är beroende af de använda metoderna. De 

 ej få undersökningar, som stamma från en period, hvilken ligger före upptäckandet af 

 de serologiska diagnostiska metoderna, kunna i fråga om de bakterier, där enligt vår 

 nuvarande uppfattning seroreaktioner äro nödvändiga för diagnosen, sålunda ej 

 medräknas såsom varande osäkra. Men äfven beträffande de resultat, som vunnits 

 efter den tiden, måste ihågkommas, att kommande metodologiska förbättringar 

 måhända komma att gifva helt andra, kanske principiellt skiljaktiga utslag. Dock, 

 huru än metoderna fullkomnas, är det knappt möjligt, att skilda undersökningar 

 på detta område blifva fullt samstämmiga, såvida de ej utföras samtidigt, med 

 samma bakteriestammar och med fullkomligt samma jord- eller vattenprof. Särskildt 

 jordens och vattnets växlande bakteriehalt måste alltid medföra, att försöksbetingel- 

 serna bli olika, om ej försöken göras under ofvannämnda stränga begränsning, och 

 en sådan begränsning skulle i hög grad reducera undersökningarnas praktiska värde. 



^ M. Neissee: Deutsche med. Wochenscbr. 1903. 



