Pathogena bakteriers etc. 



beroende af fräiiimaiide bakterier 



29 



Hvad för öfrigt beträl'fiir ok Cîignah tanke om en dylik antagonisms eventuella 

 tillgodogörande inom tuberkulosterapien, sä torde den med all sannolikhet endast kunna 

 få en mycket l)egränsad användning. Det låter sig ju nämligen tydligtvis ej göra, att vid 

 dylika försök taga i bruk patliogena bakterier, och därnjed är det ätVen uteslutet, att 

 antagonisterna skulle kunna intränga i väfnadeina, där letVa ocli påverka där- 

 städes behntliga tbc-baciller. Det blel've alltså endast i ö[){»en kommunikation med 

 ytter världen befintliga håliglieter — caverner eller luftrör — i livilku liacillei'ua skulle 

 kiuma lel'va och utöfva sitt inflytande; och någon så intensiv fjärrverkan genom 

 sekret, att därigenom i väfnaderna belägna tbc-baciller skulle dödas, är ej tänkbar. 

 Om ock sålunda någon r(aisning af lungorna från tbc-liaciller genom antagonister 

 ej är möjlig, så är det <lock ej uteslutet att antagonisterna kuinia vara af l)etydelse 

 för själfva läkningsprocessen. Om nändigen de eljest så resistenta. tl)c-bacillerna 

 genom antagonister i caverner upplösas, så kan därvid en frigörelse af antigen äga 

 rum, hvarigenom läkningen kan befordras; en synpunkt, som vid bedömandet af 

 lungtuberkulosens oerhörda växlingar från individ till individ kanske ej helt bör 

 lämnas ur räkningen. 



Om alltså en antagonism niellan pathogena och andra bakterier i preforme- 

 rade eller nybildade håliglieter inom organismen, såsona nyss visats, synes före- 

 komma, så är det däremot ingalunda klart, huruvida öfverhufvudtaget inuti väf- 

 naderna inträngda bakterier kunna verka eller påverkas antagonistiskt. Några säkra 

 bevis synas i hvarje fall ej föreligga. Visserligen är det säkert ådagalagdt af Em- 

 merich och Mathei, Pavvlowsky, Bouchard, Hlagovestciiensky, Büchner och 

 v. Düngern, att vid mjältbrand infektionen kan hämmas genom injektion af andra 

 bakterier (streptococcer, pueumococcer, |ineumobaciller, pyocvaneus och prodigiosus 

 eller möjligen af dessas produkter), men huruvida detta är att betrakta som en an 

 tagonistverkan, hvilket det vid första påseende kan tyckas vara, eller ej, är ovisst. 



För att en undergång af bakterier skall kunna anses bero på bakterieantagonism, 

 måste den ju vara den direkta följden af antagonistbakteriers omsättnings- eller 

 sekretionsprodukter. Men redan Emi\[erich och Mathei ^ trodde ej att så var fallet 

 vid deras antagonism försök. Dessa försök voro så ordnade, att en stor mängd 

 erysipelasstreptococcer injicerades intravenöst på kaniner och 1 — 2 — 9 dygn därefter 

 gjordes en subcutan injektion af en uppslamning af ytbeläggningen från ända 

 till 3 ägarkulturer virulenta mjältbrandsbaciller. Märkvärdigt nog dogo ej djuren 

 häraf; mjältbrandsbacillerna försvunno tvärtom hastigt ur kroppen (efter 12 — 17 tim- 

 mar) och hade ej förmåga att intränga i blod- och lymfbanor. Emmerich tror att 

 det snabba försvinnandet af mjältbrandsbacillerna beror på »ett kemiskt, af kropps- 

 cellerna till följd af erysipelascoccernas verksamhet afsöudradt bakteriegift», alltså 

 ingen antagonism. 



VON Düngern'^, som ingående pröfvat pneumobacillernas inflytande på mjält- 

 brandsinfektionen, visade i omfattande experimentserier, att små mängder pneumo- 



' Embikrich und Mathei: Fortstfhr. der Med. Bd 5 s. 653. 

 ' v. Düngern: Zieglers Beiträge Bd 21. 



