4 



Einar Sjövall 



Det må gärna medgivas, att ett sådant yttrande betecknar en viss dialektisk 

 överdrift. iMen såtillvida äger yttrandet sin 1'ulla giltighet, alt en fiistående up[)gift 

 om hjärnans vikt i ett enskilt fall är utan allt värde för den speciella frågan, 

 hur stor en hjärna är i förhållande till storleJcen av det utrymme, över vilket den haft 

 att förfoga i hjärnskålen. Detta utrymme upptages icke endast av hjärnan, utan 

 iiven av dess hinnor och den mängd cerebrospinalvätska, som fyller mellanrummen 

 mellan hinnorna och kamrarna i hjärnans inre, och det tinnes sålunda möjlighet 

 för storleksförändringar av hjärnan, även i riktning mot en hjärnförstoring. Att 

 vissa sjuldiga processer kunna åstadkomma en sådan hjärnförstoring, är sedan länge 

 väl bekant. Frågan om denna relativa storlek hos hjärnan och storleksförändringarnas 

 frekvens och styrka har emellertid först på sista tiden upptagits till systematisk 

 vetenskaplig behandling i samband med, att man börjat företaga noggranna bestäm- 

 ningar av både hjärnans vikt (resp. volym) och hjärnskålens kapacitet. 



Förtjänsten av dessa undersökningar tillkommer i främsta rummet prof. 

 Kkichardt i Würzburg. Över ett decennium (lltOö — 1914) sträcka sig nu hans talrika 

 l)ublikationer på detta område, och han har såväl utformat en användbar metod för 

 dessa jämförande undersökningar över hjärnans storlek som även utfört dylika under- 

 sökningar å ett numera mycket omfattande material. Jämte honom har Apelt utfört 

 en del analoga undersökningar (vilka ordnats av Reichardt i hans sista stora samman- 

 ställning av undersökningsresultaten) och samtidigt med Reichardts sista publikation 

 (1914) har ytterligare en undersökning med en något modifierad metod offentliggjorts 

 frän Marchands institut av Rudolph. 



llrirhitrilis iiicfud, vilken i sin nuvarande gestaltning utförligt skildras i lians nyss 

 auFönla slutarbete (1014, s. 261 o. följ.), är i korthet följande. De stora halskärlen under- 

 liiiidas. Hjärnskålen uppsågas längs en noga markerad horisontallinje. Hjärnan uttages 

 och lägges i en skål. varefter hjärnans sidokamrar öppnas. All vätska, som framrinner 

 \\å hjärnans uttagande och sedermera från hjärnans kamrar, uppsamlas noga och mätes. Hårda 

 hjärnhinnan avlägsnas från bakre skallgropen, skallbasen installes horisontalt, ryggmärgs- 

 hålan fylles med vatten (eller formollösning). eventuellt otäta ställen i skallbasen utfyllas 

 med fetvadd. Hjärnskålens kapacitet mätes härefter genom prövning av den vätskemängd 

 (vatten eller formollösning), som behövas för att fylla utrymmet i dels skallbasen, dels 

 kalotten (härda hjärnhinnan avlägsnad); demia mätning företages upprepade gånger. Hjärnan 

 jämte de kvarsittande mjuka hinnorna väges. 



Det rctidionstid. som Reichardt på dylikt vis erhåller och sedermera omräknar i 

 procent, är alltså: 



hjärn.skålskapaciteten (hårda hjärnhinnan avlägsnad) i ccm 



hjärnans vikt (med mjuka hinnor) i gr. 



Rudolphs metod avviker från Reichardts däri, att hjärnskalskapaciteten mätes utan 

 avlägsnande av hårda hjärnhinnan, och att icke hjärnans vikt, utan dess volym bestämmes. 

 Då emellertiil vid detta liestämningssätt båda talen bliva något mindre än vid Reichardts 

 liestämning, l)lir det i procent uträknade relationstalet endast måttligt förändrat. 



Dc resultat, som vunnits genom dessa undersökningar, äro i många avseenden 

 av stor betydelse. Ur såväl Reichardts som Rudolphs framställningar framgår för 

 det första, att hjärnans vikt, resp. vobjm i förhållande till hjärnskålens kajjacitet är 



