Oll) lijilrnsvullimd och dess föiekonist vid lijärnskakniiig 5 



mindre konstant, än man måhända skulle trott. Om man betraktar förliällandet 

 i vuxen ålder och härvid endast medräknar fall, i vilka det icke föreligger någon 

 anledning att antaga någon sjuklig storleksförändring hos hjärnan, så finner man enl. 

 Reichardt, att det procenttal, som betecknar, hur mycket mindre hjärnans vikt är 

 än hjärnskålskapaciteten, växlar emellan" 8 och 14, event. 16; och vid Rudolphs 

 beräkningssätt äro motsvarande procenttal 5 och 10. Dessa växlingar, vilka äro för 

 stora för att vid exakt utförande av bestämningarna bero på fel i metoden, beteckna 

 alltså antingen en förmåga hos hjärnan att redan under fullt normalt tillstånd ändra 

 storlek eller också en permanent olikhet i den relativa hjärnstorleken hos olika 

 människor; möjligen bådadera. Därtill har Rudolph påvisat, att skillnaden mellan 

 hjärnvolym och hjärnskålskapacitet är betydhgt mindre under barnaåren ; hos nyfödda 

 utgör denna skillnad (med Rudolphs bestämningsmetod) i medeltal endast 'i^'aV"; 

 upp till 6 års åldern stiger detta tal endast föga (till 3 °/o), och först därefter stiger 

 det småningom till det medeltal (7 'Z» som utgör LoedeUalet för vuxna av båda 

 könen. När sedermera, vid högre ålder, hjärnans åldersminskning vidtager, ökas 

 skillnaden mellan hjärnskålskapacitet och hjärnvolym till i medeltal det dubbla (15 "/o). 



Nu finnas emellertid såväl i Reichardts som i Rudolphs undersökningar fall, 

 i vilka ifrågavarande differenslal ligger väsentligt utanför den anförda variations- 

 bredden, och frågan blir då, på vilka grunder man kan våga påstå, att- i dessa fall 

 den normala variationsbredden överskridits och hjärnans vikt, resp. volym alltså 

 sjukligt förändrats. I detta sammanhang intresserar närmast frågan om de bevis, 

 som kunna styrka, att cn förstoring av hjärnan nått en sjuklig styrka. Dessa bevis 

 uppdela sig i tvenne huvudgrupper, kliniska och anatomiska. 



Kliniskt visar sig denna hjärnförstoring motsvaras av de välbekanta tecknen 

 på ett akut eller kroniskt ökat hjärntryck. Visserligen är hjäriiförstoringen icke 

 den enda anledningen till en ökning av li järntrycket; även en självständig ökning 

 av mängden cerebrospinalvätska i rummen mellan hjärnhinnorna och i hjärnkam- 

 rarna och ett tillräckligt tillskott av blod eller inflammatoriskt exsudât på dessa 

 ställen äro välkända orsaker till ett ökat hjärntryck. Och det måste frandiållas, att 

 det alternerande förhållande mellan hjärnstorleken och mängden cerebrospinalvätska, 

 som sedan gammalt är känt såsom oedema ex vacuo vid hjärnatrofi, kan göra sig 

 märkbart även i form av en minskning av vätskemängden parallellt med förstoringen 

 av hjärnans volym, och att till följd härav symtomen av ökat hjärntryck kunna 

 antingen helt saknas eller bliva mindre uttalade. Åtminstone kan detta vara fallet, 

 när hjärnförstoringen är jämförelsevis måttlig eller vrppträder i en genom sjukdom 

 eller åldrande förminskad hjärna. Men detta kan likväl icke skymma det faktum, 

 att när hjärnförstoringen når över gränsen för den ovan angivna normala variations- 

 bredden, denna förstoring i regel motsvaras av tydliga symtom ]iå ökat hjärntryck. 

 Det tyckes f. ö. icke heller vara alldeles ovanligt, att en lijäriiföi'storing och en ökad 

 mängd cerebrospinalvätska förekomma samtidigt, en konstellation, som på väntat 

 vis motsvaras av eil särskilt höggradig stegring av hjärntrycket. Och det är i god 

 överensstämmelse med hjärnans redan normalt relativt voluminösa karaktär i barn- 



