6 



Einar Sjövall 



och ungdomsåren, att en hjärnförstoring i dessa år särskilt hastigt motsvaras av 

 uppenbara symtom av ökat hjärntryck (omtöckning, dehrier, eklamptiska tillstånd). 



De anatomiska bevisen på sjuklig förstoring av hjärnan äro av tlera slag. Vid 

 de tall av påtaglig hjärnförstoring, som voro bekanta redan före Reichardts syste- 

 matiska utfoiskning av frågan, visste man, att förstoringen kan igenkännas [)å 

 hjärnans yta genom en, alltefter förstoringens höggradighet, alltmera uttalad tillplatt- 

 ning av hjärnvindlarna och torrhet i de mjuka hjärnhinnorna, att vidare, som uttryck 

 för samma tryckverkan, lillhjärnan kan iakttagas ligga abnormt nedpressad mot 

 foramen magnum, och att, när trycket utövat sin inverkan tillräckligt länge, det 

 även kan föranleda tydliga tryckmärken å hjärnskålens inneryta efter hjärnvindlarna. 

 Vidare visste man ifråga om hjärnförstoringen själv, att den kan vållas av olika 

 slag av sjukliga förändringar. Jämte de självklara anledningar till en sjuklig hjärn- 

 förstoring, som uppslå, när hjärnan är säte för en tumör eller en blödning, kände 

 man till, att även en färsk uppmjukningshärd i hjärnan kan åtföljas av en hjärn- 

 förstoring, och Rudolph har nu med sina bestämningar ytterligare säkerställt denna 

 iakttagelse. Dessutom kände man till, att en genom blodöverfyhnad eller inflamma- 

 torisk retning vållad ödematös genomdränkning av hjärnan icke sällan åstadkommer 

 en n]ärkbar och påtagligt sjuklig förstoring av hjärnan; det är särskilt Marchand, 

 som betonat betydelsen av detta tillkomstsätt för hjärnförstoringen, och Rudolph 

 instämmer med honom. 



När nu emellertid Reichardt företagit sina omfattande bestämningar, har han 

 funnit en hjärnförstoring utöver den ovan anförda normala variationsbredden ulan 

 att vare sig någon av de nämnda lokaliserade hjärnsjukdomarna eller något hjärn- 

 ödem anträffats. Detta är i själva verket det centrala i Reichardts resultat, och han 

 tillför härmed diskussionen en observation, som ej blott betecknar en principiell 

 nyhet, utan även resulterat i en kännedom om, att denna form av hjärnförstoring, 

 hjärnsvullnad (Hirnschwellung) i egentlig mening, förekommer i olika utpräglad 

 grad ganska ofta. I en del av dessa fall visar den förstorade hjärnan vid vanlig 

 anatomisk granskning ingen som helst förändring, och Reichardt har således, 

 ifråga om det verkUgt systematiska fastställandet av hjärnsvullnadens förekomst och 

 styrka, obetingat rätt i sitt uttalande (1911 s. 26), att man kan igenkänna hjärn- 

 svullnaden »nur durch Bestimmen der den zu untersuchenden Gehirne zugehörigen 

 Schädelkapazität». Det är likaledes uppenbart, att uppfattningen om lijärnför- 

 storingens sjukliga karaktär i dessa fall endast finner det — visserligen mycket 

 goda — stödet i deii kliniska parallellföreteelsen ökat hjärntryck. Emellertid låter 

 sig hjärnsvullnadens karaktär av sjuklig vävnadsförändring i vissa fall även konsta- 

 teras anatomiskt; jämte de allmänna tryckfenomenen å hjärnans yta (tillplattning av 

 hjärnvindlarna och torrhet i de mjuka hjärnhinnorna), vilka särskilt franihållits vid 

 hjärnsvullnad av Apelt, framträder på hjärnans snittyta en påtaglig torrhet och 

 fasthet samt klibbighet hos vävnaden, vilket ej blott belyser vävnadens sjukliga 

 förändring, utan även distinkt skiljer denna förändring från hjärnödemet. En hjärn- 

 hyperämi kan förekomma vid hjärnsvullnad, men saknas i andra fall. 



