Om lijärnsvullnad ocli dess förekomst vid hjärnskakning 



7 



Genom dessa anatomiska karaktärei' kan man sålunda, om man skänker hjärnan 

 en tillbörligt noggrann observation, påräkna att hunna fastställa en hjärnsvullnad i 

 vissa, mera uttalade fall redan vid vanlig obduJctionstehiik, utan bestämning av rela- 

 tionen mellan lijärnskålens kapacitet och hjärnans vikt. Nyttan härav är stor. Vid 

 den Reichardtska metoden måste, såsom han själv å flera ställen utförligt framhåller 

 (1914, s. 257, 276, 390), mätningarna utföras med minutiös noggrannhet för att 

 resultatet överhuvud skall bliva användbart, och detta erfordrar såväl de gynnsammaste 

 yttre betingelser för mätningarna som en systematisk träning hos den läkare, som utför 

 undersökningen. Detsamma gäller för Rudolphs metod. Det ligger härigenom i 

 öppen dag, att mätningarna måste bliva ett vapen endast för ett fåtal specialforskare, 

 och det är i så fall glädjande, att även vanliga obducenter kunna på ett visserligen 

 mycket mera begränsat, men dock i många fall praktiskt nöjaktigt sätt förmå att 

 konstatera såväl förekomsten av hjärnsvullnad som dennas ungefärliga styrka. 



Varje obducent måste nämligen icke så sällan vara beredd på, att motsvarig- 

 heten till de kliniska symtomen av ökat hjärntryck fcan vara att vänta i just en 

 hjärnsvullnad, och enligt Reichardts mening anträffas denna överhuvud mycket 

 ofta vid de många sjukdomar, vid vilka starka terminala hjärnsymtom uppträda. 

 Hjärnsvullnad kan härigenom giva aiivisning ej endast på förklaringen till bestämda 

 sjukdomssymtom, utan även på dödssält<t; jämte döden från hjärta och lungor skulle 

 härigenom döden från hjärnan, den tredje av »dödens portar» ånyo kunna påräkna 

 ökad uppmärksamhet. Reichardt stödjer sig härvid på Apelts undersökningar 

 (Reichabdt 1914, tab. XIX); av dessa framgå, att hjärnsvullnad kan förekomma 

 vid varjehanda infektionssjnJcdomar samt vid hjärt- och njurlidande. Särskilt är här 

 att erinra om det beaktande, som förekomsten av hjärnsvullnad erhållit vid den 

 urämiform, som med Volhaed och Fahk.s terminologi l)enämnes den eklamptiska. 

 Denna urämiform utmärker sig från andra former genom sina starkt uttalade cere- 

 brala retningsfenomen, och Volhard och Fahr anse, att dessa fenomen just sannnnn- 

 hänga med uppträdandet av en hjärnsvullnad i Reichahdts mening. Särskilt anse 

 de, titt denna hjärnsvullnad kan iakttagas i sina mest utpräglade former vid den 

 puerperala eklampsien, vid vilken cerebrospinalvätskan kan alldeles utsina och hjärn- 

 ansvällningen gå ända därhän, att, såsom Loeschke påvisat, även en fullständig till- 

 slutning av hjärnkamrarna inträder (»inre svullnad»). Säkerligen är denna Volhaud 

 och Fahrs åskådning riktig ifråga om vissa hithörande fall, men den räcker kna{)past 

 för alla. Redan Reichardt (1911, s. 9) har anhirt, att man vid urämi kan påträffa 

 en hjärnförstoring även som följd av ett hjärnödenj, alltså en förändring, vilken, 

 såsom förut nämnt, av Reichardt hålles princii>iellt skild från egentlig hjärnsvullnad. 

 Och därjämte torde det vara berättigat att framhålla, att i åter andra fall en själv- 

 ständig ökning av mängden cerebrospinalvätska (med eller utan hjärnförstoring) 

 kan vara den närmaste anatomiska motsvarigheten till de cerebrala symtomen vid 

 eklnmptisk ui'ämi; särskilt har man rätt att tänka härpå i de fall, då man kliniskt 

 vid lumbalpunktion konstaterat en stork tryckstegring jämte rikligt flöde av cerel)ro- 

 spinalvätska. Min erfarenhet som obducent går i denna riktning, och överhuvud 



