8 



Einar Sjövall 



synes det mig, att man i fall, då — vid vilket grundlidande som helst — cerebrala 

 symtom kunna leda tanken på förekomsten av hjärnsvullnad, bör tänka även på de 

 ytterligare förklaringsmöjligheter, som nu framhållits. 



Anmärkningsvärd är vidare hjärnsvullnadens förekomst vid förhlödnings- och 

 hängningsdöd. Här yppar sig nämligen, såsom Reichardt anmärker (1914, s. 510) 

 eu möjlighet till förklaring på den ovan anförda iakttagelsen, att hjärnans vikt hos 

 manliga självmördare ganska avsevärt överstiger hjärnans genomsnittsvikt hos vuxna 

 män, under det att dess vikt hos kvinnliga självmördare snarare tyckes något under- 

 stiga det motsvarande jämförelsetalet. Manliga självmördare välja nämligen, i 

 motsats till de kvinnliga, särskilt ofta att skjuta sig eller att hänga sig, och det är 

 således mycket sannolikt, att en snabbt inträdd hjärnsvullnad vållar den påfallande 

 höga vikten av dessa individers hjärna. 



Därtill har, såsom närmast är att vänta, hjärnsvullnad iakttagits vid sjtikdomar 

 i hjärnan själv. Reichardt lämnar (1914, tab. XI) särdeles belysande exempel på, 

 att anfallen vid epilepsi och döden i dylika anfall kunna förbinda sig med en 

 betydande hjärnsvullnad, och han visar likaledes mycket tydligt (1914, tab. XIII), 

 att samma förändring kan återfinnas även vid de anfall och det stuporösa tillstånd, 

 som tillhöra kat^itonien. Aven i fall av paralysie générale, där döden inträtt efter 

 paralytiska anfall, har Reichardt anträffat samma hjäriiförändring (1914, tab. I, 

 fall 3). Enligt hans mening (1911, s. 24) är tvivelsutan därjämte en del av de fall, 

 vilkas kliniska symtoinkomplex betecknas som »pseudotumor cerebri », att hänföra 

 till kroniska tillstånd av hjärnsvullnad, och han tänker sig möjligheten av samma 

 förklaring även i fall av habituell huvudvärk. 



Intressant och anatomiskt viktig är slutligen den iakttagelsen, att den hjärn- 

 förstoring, som anträffas, när hjärnan är säte för en tumörbildning, icke endast beror 

 på tumörens egen storlek, utan även på den reaktion från hjärnan, som tumören har 

 förmåga att utlösa. Denna reaktion kan yttra sig genom en ökning av mängden 

 cerebrospiualvätska i hjärnkamrarna eller i rummen mellan hjärnhinnorna, men den 

 kan även taga formen av en hjärnsvullnad (Reichardt 1914, tab. V). Med kännedom 

 liärom erhållas goda förklaringsmöjligheter till det sedan gammalt kända förhållandet, 

 att redan en mycket liten hjärntumör kan åstadkomma påfallande starka symtom 

 av ökat hjärntryck. 



Den vunna erfarenheten har således givit vid handen, att hjärnsvullnad kan 

 förekomma vid primärlidanden av mycket olika slag utanför och inom hjärnan. 

 Den allmänna slutledning, som detta föranleder, kan knappast bliva någon annan 

 än den, att det för hjärnan tydligtvis är ganska näraliggande att på sådant sätt 

 reagera för sjuklig påverkan överhuvud och att denna reaktion sålunda knappast 

 kan vara att betrakta som specifik för någon särskild art av påverkan. Det framgår 

 dessutom, att denna hjärnans reaktion kan inställa sig och nå en betydande styrka 

 på en synnerligen kort tid. Reichardt betonar på upprepade ställen såsom det 

 framför allt anmärkningsvärda den utomordentligt stora snabbhet, med vilken hjärn- 

 svullnad kan uppträda (på få minuter eller t. o. m. sekunder). Med dessa förut- 



