Om lijäriisvuUiiad och dess förekomst vid hjäriiskakiiiiig 



13 



etnbolier giva upphov till — mikroskopiskt små, men talrika — uppmjuknings- 

 härdar. Ej heller motsäges ett dylikt antagande genom frånvaron vid denna obduk- 

 tion av de särskilda h järnförändringar, som karaktärisera den cerebrala fcttembolien 

 (talrika, överallt kringspridda små blödningar, hyperämi, ödem); dessa förändringar 

 uppträda, enligt Backer-Grbkdahl, först på tredje dygnet efter emboliernas första 

 uppträdande. Däremot är den synliga åverkan å underhudsfettväven i detta fall 

 väl ringa för att antagas hava utlöst en dödande fettemboli. Backer-Grondahl 

 anser, efter en utförlig, delvis experimentell undersökning, det rimligast att antaga, 

 att fettembülier, som uppträda efter trubbigt våld eller skakningar utan större skade- 

 görelse å mjukdelar eller ben, äro jämförelsevis små och av ringa betydelse. Och 

 därtill kommer, att den snabbhet, med vilken döden här inträtt, är anmärkningsvärt 

 stor för att tyda på den cerebrala formen av fettemboli. Det blir då i stället det 

 sannolika, att det mekaniska våldet direkt åstadkommit hjärnsvullnaden, alltså även 

 i detta fall i samband med en hjärnskakning. Den egendomliga, stuporliknande 

 symtombild, som föregick medvetslösheten och döden, är härvid av intresse och leder 

 tanken på hjärnsvullnaden vid katatoui. Anmärkningsvärt är slutligen, att den 

 anatomiskt konstaterbara hjärnsvullnaden även i detta fall anträffades hos en ung 

 människa. 



Mina båda fall erbjuda sålunda väsentliga likheter. Det gäller imga människor, 

 hjärnsvullnaden och döden hava inställt sig snabbt, och det mekaniska våld, som 

 orsakat hjärnsvullnaden, har varit starkt och flera gånger upprepat. Det är möjligt, 

 att en principiell betydelse även tillkommer denna sista omständighet. Jag erinrar 

 härvid om Breslauers nyligen offentliggjorda undersökning över hjärntryck och 

 mekaniskt våld å skallen. I denna undersökning nämner han, hur svårt det är att 

 experimentellt å djur erhålla symtom av hjärnskakning genom ett enda slag å 

 huvudet, Under det att detta lyckas — såsom Koch och Filehne visat — genom 

 oupphörliga, om än lätta knackningar å huvudet. Verkan är tvivelsutan olika 

 under dessa båda omständigheter. Ett enda slag vållar huvudsakhgen en i slagets 

 riktning fortgående akut pressning av hjärnan, de upprepade slagen mera en skak- 

 ning, en vibrering av det träffade organet. Det synes mig icke osannolikt, att just 

 denna, för det upprepade våldet utmärkande inverkan äger de särskilda förutsätt- 

 ningarna att framkalla den allmänna påverkan av hjärnans vävnad, som resulterar i 

 hjärnsvullnad. 



Den närmre arten av de förändringar i hjärnvävnaden., som den till hjärnsvullnad 

 ledande påverkan medför, är ännu obekant, och icke heller mina fall kunna på 

 annat vis bidraga till kännedomen härom, än att de belysa förändringarnas förmåga 

 att inställa sig särdeles hastigt, även efter påverkan av mekanisk art. De bidraga 

 härigenom till att ytterligare stödja den uppfattningen, att dessa förändringar i hjärn- 

 vävnaden iclce innebära något specifikt, utan äro uttryck för en allmän realdionslendens 

 hos hjärnan. Skulle det besanna sig, att — såsom förut antytts — skiftningar i 

 hjärnvolumen (oberoende av hjärnans blodhalt) redan tillhöra det normala livet, är det 

 måhända möjligt, att den sjukliga hjärnsvullnaden endast är en patologisk skärpning 



