Om de kirnrojiska motodorna för vidgning af cei-vikalkanalen och modormnnnen 



15 



ligt den allmänna crrarenlieton vissa fall lämpa sig l'ör en aktiv therapi, andra med 

 större fördel behandlas med mindre ingripande medel, är frågan om eklampsiens 

 behandling fortfarande öppen. I afvaktan pä den rationella, |)å kunskap om åkom- 

 mans patogenes grundade therapien äro en grupp af obstetriker anhängare af en 

 konseqveut aktiv behandling, fast förvissade som de äro om det berättigade och 

 lämpliga i en snabb afslutning af förlossningen, så snart som möjligt efter sjukdo- 

 mens utbrott, under det andra lika konse(|vent följa en exspektativ behandlingsme- 

 tod, med administration af narkotika och åderlåtningar, till dess förlossningsvägeu 

 blifvit fullständigt utvidgad, då, om nödvändigt, en konstförlossning följer som af- 

 slutning. Vid de förut nämnda åkommorna är den individualiserande behandlingen 

 allmänt erkänd; diskussionen om aktiv versus exspektativ therapi föres af den be- 

 handlande läkaren inför det enskilda fallet. Vid eklampsien är behandlingen, som 

 följd af vår bristande kännedom om sjukdomens väsen, doktrinär, och diskussio- 

 nen om aktiv versus exspektativ behandling föres mellan tvenne skilda läger, med 

 skarpa ord och med vexlande lycka. Från vissa håll höras likvisst äfven profetior 

 om en individualiserande behandling, som en gång skall gå fram som slutresultat 

 af den pågående striden mellan aktiv och passiv behandling. Men ännu äro de 

 obstetriker få, som våga ställa det enskilda eklampsifallets prognos med en bestämd- 

 het, som tillåter ett derpå grundadt val af behandlingsmetod från fall till fall. 



Af mångahanda orsaker kan fostrets lif under graviditeten och förlossningen 

 råka i fara: genom svåra sjukdomar hos modern, framför allt sådana, som hastigt 

 leda till döden, såsom akut påkommande Jijeiikollaps, eiiihoUer i lung- eller hjeniar- 

 terer o. s. v., men också genom andra åkommor, som utan att med absolut nöd- 

 vändighet och omedelbart hota moderns lif, på ett mera ingripande sätt påverka 

 hennes organism, hjert-, lung-, blod- och iijursjukdomar, förgiftningar och tnfektions- 

 sjiikdomar, typhus, cholera, koppor, pneuinoni, septicaemi och pyaemi; vidare de redan 

 omtalade hafrandeskaps- och förlossningskomplikationerna, eklampsi, placenta praevia, 

 förtidig aflösning af normalt sittande placenta, uterusruptur o. a.; vidare hinder i pla- 

 centarkretsloppet, vid direkt nafrelsträngskompression genom omslingring af strängen 

 kring fosterdelar eller sammanpressning af densamma mellan fostret och förloss- 

 ningskanalens väggar, vid forceradt förlossning sarhete med för korta och ofullständiga 

 värkpauser; i ett antal fall slutligen utan påvisbar orsak. 



I alla dessa fall, der fostrets lif sålunda under graviditeten eller förlossningen 

 blir hotadt, liger utsigten till räddning — om öfver hufvud taget något kan göras 

 för att rädda fostret — i allmänhet i ett snabbt afbrytande af graviditeten eller ett 

 hastigt afslutande af den pågående förlossningen ^ Men endast i det minsta anta- 

 let fall kan förlossningens snabba afslutande för det asphyktiska fostrets skull anses 

 vara ahsohit indiceradt, nemligen i de sällsynta fall, der fostret är den enda part, 

 till hvilken hänsyn behöfver tagas, alltså vid de först nämnda åkommorna, då de 



' Undantag utgöra fallen af asphyxi, som beror på forceradt förlossningsarbete, der en Mo- 

 dos ofta är tillräcklig för att afvärja faran. 



