18 



John Olow 



Äldst bland dilatationsmetoderna äi\ såsom naturligt är, den, hvilken icke ford- 

 rar annat instrument än förlossningshjelparens hand, den digitala, resp. manu- 

 ella dilatationen. 



Den utförligaste beskrifningen i forntidens medicinska skrifter i)â demia form 

 af dilatation finnes hos Celsus (7. boken, 29 kap ): quae (vulva), emortuo partu, id 

 comprimit: ex intervallo vero paulum dehiscit. Hac occasione usus medicus, unc- 

 tae manus indicem digilum primum debet inserere, atque ibi coiilinere, donec ite- 

 rum id os aperiatur, rursusque alterum digitum demittere, et per easdem occasio- 

 nes alios, donec tota esse intus manus possit. 



Men redan i de hippokratiska skrifterwi namnes på ett par ställen den digitala 

 vidgningen af modermunnen. T. ex. i kapitlet om styckning af fostret: ». . . må 

 fingern trängas in mellan modernninskanten och fosterhufvudet och der föras 

 ikring». Och likaså i den andra boken »de morbis mulierum» på tal om ofullstän- 

 dig abort och förtidig förlossning. 



I MosoHiONS lärobok för jordegummor (»de mulierum passionibus»), från 2. 

 århundradet e. Kr., finnes bland föreskrifter om förlossningens skötsel äfven den 

 om »försigtig vidgning af modermunneu med fingern». 



Den manuella dilatationen synes sedan genom århundradena ha utförts på all- 

 deles samma sätt, som den i äldsta tider öfvades. Aetios (Philumenos), Eucha- 

 rius RoEssLiN, Jacob Rueff, Justine Siegemundin, Smellie, Siebold — för att 

 endast nämna några få namn från skilda tider — beskrifva alla tekniken vid den 

 manuella vidgningen af modermunnen på ungefär samma sätt som Celsus på det 

 of van citerade stället. Först slutet af 18ü0-talet såg deri en förändring, i det sär- 

 skildt genom Amsterdamerskolan (Meurer o. fl.) den af Bonnaire och van Oordt 

 angifna hinutnueUû dilatatiouf^n föixles fram som ersättning för den gamla metoden ^. 



Äfven den instrumentella dilatationen har gamla anor. De äldsta dilata- 

 torerna voro sond- och spatelfoniiade hisfrununäer, af trä, tenn eller bly, förfärdigade 

 i olika storlekar upp till pekfingertjocklek. Sådana finnas omnämnda på flera ställen 

 i de hi ppokra tiska skrifterna (r^ p/r^X"/], [J.oXößScov) och hos åtskilliga andra af forn- 

 tidens medicinska författare. Med skrufrniordning försedda instrument till vidgning 

 af förlossningsvägeus mjukdelar omnämnas första gången hos Tertullianus (»tor- 

 tile temperamentum») och hos Paulus Aegineta (StoTtrpa). 



Af betydligt yngre datum är htdlongdilatationen. Första gången en dilatator 

 af detta slag nämnes i litteraturen, är år 1758, då Walbaum angaf en (enligt 

 Kilian likvisst »ganz unbrauchbaren») apparat att vidga modermunnen med en 

 »aufzublasender Blase». Bättre lycka synes Schnakenberg ha haft med sin af 



' Att eiiiellertitl icke heller denna form af manuell dilatation var främmande för de gamle, 

 ehuru den väl endast undantagsvis fick ersätta den unimanuella metoden, visar fortsättningen af 

 det nyss citerade stycket hos Celsus: Ad cujus rei facultatem multum confert et magnitude vul- 

 vae, et vis nervorum ejus, et corporis totius habitus, et mentis etiam robur: quum praesertim intus 

 uonnunquam etiam duae manus dari debcant. 



