20 



John Olow 



»1. Moderns plötsliga död i början af förlossningen, vid normalt becken och 

 lefvande och väl utveckladt foster. 



2. Fullständig eller ofullständig sammanväxning af modermunnen. 



3. Afsevärd oeftergiflighet och rigiditet hos en kallös, scirrhös eller på annat 

 sätt sjukligt förändrad modermun, som trotsar ett långvarigt förlossningsarbetes 

 ansträngningar och icke ger vika för dynamiskt verkande medel. 



4. Spastisk omsnörning af modermunnen kring en 'ädel fosterdel' eller kring 

 en fosterdel öfver hufvud taget, särskildt om bredvid densamma nafvelsträngen är 

 framfallen och likaledes sammansnörd. 



5. Eclampsia parturientium.» 



Beträffande tekniken vid operationens utförande nedlades vid denna tid myc- 

 ken möda på konstruktionen af lämpliga instrument; Coutoulys »uterostomatom», 

 OsiANDEES och Flamants » liysterotomcr » , Credés och Simpsons »metrotomer» ut- 

 göra bl. a. vittnesbörd om uppfinnarverksamheten. Fistelknifvar och armerade bis- 

 tourier, pharyngotoraer, herniotomer o. s. v. voro äfven allmänt i bruk. Saxen där- 

 emot förvisades af de fleste från instrumentariet vid dessa operationer, såsom va- 

 rande ett alltför rått och okänsligt verktyg. Dk insnitten i modermunskanterna i 

 allmänhet gjordes med ledning af känseln, icke i Spekulum under synens ledning, 

 förstår man också i någon mån förkastelsedomen öfver detta instrument, med hvil- 

 ket våra dagars obstetriker med förkärlek utföra sina blodiga dilatationer. 



Snitten i modermunskanterna lades i regel kors- eller stjernformigt, mera säl- 

 lan endast i sagittal eller frontal rigtning. Deras längd var, utom i sällsynta un- 

 dantagsfall, ringa; endast i sådana fall, der på grund af moderns död eller sken- 

 död eller på grund af hennes starkt nedsatta krafttillstånd en aktiv medverkan från 

 hennes sida vid fostrets framdrifvande icke syntes vara att räkna med, utan en 

 extraktion af fostret måste förutsättas såsom oundgänglig, gjordes snitten så djupa, 

 att fostret genast med någorlunda lätthet kunde dragas genom den sålunda vidgade 

 modermunnen. 



Emellertid funnos denna tid också de, som mer eller mindre fullständigt togo 

 afstånd från den blodiga dilatationsmetoden vid de nyssnänmda förlossningskompli- 

 kationerna. W. J. Schmitt och Naegele jun., och efter dem Siebolj), Roth, Mar- 

 tin och Wachs förkastade den blodiga vidgningen af den »sammanväxta moder- 

 munnen». Likaså ville t. ex. Auvard, Charpentiek, Maygrier icke tillråda den- 

 samma vid oeftergifiig och kallös modermun annat än som en sista nödfallsåtgerd. 



Ar 1887 betecknar i viss mån en vändpunkt i den blodiga dilatationens histo- 

 ria. På naturforskarmötet i Wiesbaden detta år gjorde sig Skutsch till målsman 

 för en vidgning af indikationsställningen för iiicisionerna i cervix såsom medel att 

 snabbt af sluta förlossningen och särskildt också för alt rädda fostrets lif i trängande 

 fall. Gentemot de varnande röster, som förut allmänt höjts mot djupare cervixin- 

 cisioner, under hänvisning till de med dem förbundna riskerna, infektion, blödning 



