Om de kirurgiska niftoderna för vidgning af cervikalkanalen och moderniunnen 



37 



författare bäfdat, att detta i det öfvervägande flertalet fall innebär ett onödigt och 

 ingalunda betydelselöst komplicerande af operationen. Snittet blöder ofta icke obe- 

 tydligt; genom retraktion af de delvis niuskulära snittytorna — snittet träffar och 

 går igenom äfven ett antal stråk af beckenbottenmuskulaturen — får såret en ore- 

 gelbunden form; det exakta återställandet af de normala topografiska förhållandena 

 är derför ingalunda lätt; sutureringen tar, äfven då den icke vållar några särskilda 

 svårigheter, sin icke obetydliga tid i anspråk, hvilket gifvetvis försämrar situationen 

 för patienten i fall, der skyndsamhet är af nöden. 



Brandt påpekar fullt rigtigt, att colpoperineotomien i allmänhet bedömas alltför 

 lättvindigt; »det är en helt annan sak att utföra den mot slutet af hafvandeskapet 

 än under andra förhållanden, t. ex. vid en hysterectomi för myom eller cancer». 

 Vidare påpekar han, att det ännu icke föreligger någon erfarenhet om, huru efter 

 densamma levator aui och dess fascia förhålla sig. Det antagandet ligger i hvarje 

 fall icke fjerran, att detta djupa snitt, äfven om det läker per primam, kan skapa 

 en disposition för framfall af vagina och uterus. 



Då dertill en sådan ökning af utrymmet i förlossningsvägens nedre delar, en- 

 ligt många operatörers erfarenhet, endast mycket sällan är absolut nödvändig, har 

 DüHRssENS colpoperineotomi på många håll kommit temligen fullständigt ur bruk. 

 Så meddelar t. ex. Lamers från Veits klinik ett material på mer än 120 fall, i 

 hvilka detta hjelpsnitt ingen gång behöft komma i fråga. På 25 vaginala kejsar- 

 snitt hos förstföderskor behöfde Beckmann endast i 4 fall utföra colpoperineotomi; 

 hos omföderskor har han aldrig utfört densamma. 



Min egen erfarenhet går i samma rigtning. Afven hos förstföderskor har jag 

 alltid kunnat åstadkomma en god öfverblick öfver operationsområdet och ett fritt 

 och ohindradt tillträde till detsamma, utan att med snitt vidga vulva. Säkerligen 

 hänger detta i viss mån samman med vårt principiella användande af endast den 

 främre hysterotomien. Den främre portioläppen och cervixväggen bjuda sig mera 

 osökt i den af Spekula isärhållna vulva, och äfven genom en relativt liten öppning 

 kunna dessa delar göras väl tillgängliga för de nödvändiga manipulationerna. Den 

 bakre cervixväggen ligger, så att säga, mera undangömd; tillträdet till densamma 

 hindras mera af en kraftig levatormuskulatur, och för den, som i regel klyfver 

 äfven denna vägg, torde behofvet af ökadt utrymme i förlossningskanalens nedersta 

 del oftare göra sig gällande. 



Icke ens i fall med starkt ödem i labia har jag funnit det nödvändigt att ut- 

 föra en sådan vidgning, men jag vill naturligtvis icke förneka, att någon gång 

 denna komplikation kan indicera en anläggning af hjelpsnittet. De genom ödemet 

 försämrade läkningsbetingelserna göra lik visst just i dessa fall den stora extralfesio- 

 nen mer än vanligt motbjudande, och betänkligheter af detta slag ha i ett par af 

 våra eklampsifall kommit valet mellan vaginalt kejsarsnitt med colpoperineotomi och 

 abdominalt kejsarsnitt att utfalla till förmån för det sistnämnda ingreppet. 



En annan sak är, att en förstföderskas trånga vulva mången gång kan vålla 

 svårigheter vid extraktionen af ett stort foster. Att man i fall, der dessa förhållan- 



