44 



John Olow 



Emellertid — • hvarkeu blâsan eller peritoneum skadas i allmänhet under den 

 kirurgiska delen af operationen. Den försigtige operatören skall endast i mycket 

 sällsynta undantagsfall, under ogynnsamma förhållanden, vid ärrbildning inom opera- 

 tionsområdet el. dyl., råka ut för det missödet, att han vid sitt fridissekerande af 

 cervix uteri med fingrar eller instrument perforerar eller rifver sönder uriublåsan 

 eller peritoneum. Skadorna på dessa delar komma till under den obstetriska delen 

 af operationen, under fostrets extraktion, derigenom att ett snitt i uterusväggen eller 

 vagina brister vidare och dervid sträcker sig öfver på icke tillräckligt löspreparerade 

 partier af blåsan eller bukhinnan. Då det gäller att välja mellan Bumms hystero- 

 toiuia anterior och Dühessens hysterotomia anterior et posterior, blir frågan sålunda: 

 Vid hvilJcen af dessa häda metoder föreligger mest risJc för, att snitten skola brista 

 vidare? 



DüHRSSEN svarar på denna fråga utan ringaste tvekan: den förstnämnda. 



I sjelfva verket finnas icke alldeles få fall meddelade, i hvilka en isolerad 

 främre hysterotomi brustit vidare: RtiHL, 1 fall, Jung, 2 fall, Olshausen-Weischee, 

 3 fall, DE Bovis-Leclère, 1 fall, Krönig-Harzer, 3 fall, Seitz, 2 fall, Feiedemann, 

 1 fall, Thorn, 1 fall. Men samma är å andra sidan förhållandet äfven med de 

 dubbla snitten: Krönig-Harzer, 5 fall, Skrobansky, 5 fall'. 



I Reuben Petersons ofvan omtalade samlade statistik, med dess 296 BuMMska 

 operationer mot 152 DtjHRssENska, förekomma på 282 fall, om hvilka närmare upp- 

 lysningar lemnats, 16 fall af vidarebristning af uterussnitten, 9 vid isolerad främre 

 hysterotomi, 7 vid dubbelsnitt. Dessa siffror leda Peterson till den slutsatsen, att 

 risken för vidarebristning är större vid det dubbla än vid det enkla snittet. 



På detta sätt dragna slutsatser sakna emellertid hvarje värde, emedan de upp- 

 gifter, på hvilka de grunda sig, på intet sätt kunna godtagas såsom uttryck för 

 verkliga förhållandet. Från ett antal fall med enkelt snitt äro vidarebristuingar 

 rapporterade, från ett annat antal fall med dubbelt snitt. Men hvilka äro de fall, 

 som på detta sätt meddelats? Endast sådana, i hvilka bristningen genom att afvika 

 från snittriktningen, eller genom att gå öfver på angränsande organ, peritoneum eller 

 blåsan, med lätthet, äfven vid en ytlig granskning, kunnat konstateras. Men de 

 allra flesta fall, i hvilka bristningen fortsatt i snittens rigtning, utan att Isedera 

 något af dessa organ, bli onämnda, derför att vidarebristningen icke upptäckes. Det 

 är synnerligen ofta alldeles omöjligt att i det gifna fallet, efter fostrets extraktion, 

 säga, om öfre sårvrån då befinner sig just på samma ställe, der den före extrak- 

 tionen befann sig, eller icke. Om detta har jag på ett slående sätt öfvertygat mig. 

 Vid alla vaginala kejsarsnitt, som jag under de senaste par åren utfört — c:a 15 

 stycken — , har jag, innan jag från hysterotomien gått öfver till vändning och 

 extraktion, resp. tångextraktion, markerat öfre sårvrån med en förlorad sutur. Då 

 jag sedan, efter fostrets och placentas framfödande, gått till sutureringen af cervix- 

 snittet, har jag i en mycken stor procent af fallen funnit snittet förlängdt förbi 



^ Cholomogoroff, Monatsschr. f. Gebh. ,u. Gyn. Bd. 36, p. 33. 



