94 



John Olow 



sub oculis är ofta lika omöjligt. Zangemeister måste i ett fall ^ efter misslyckade 

 försök i denna rigtning afstå från den planlagda vaginala operationen och gå öfver 

 till laparotomi. Under dessa omständigheter måste vidgningen af förlossningsvägen 

 utföras i mörker, med boutonnerad knif under ledning af den palperande handen, 

 ett tillvägagångssätt, som naturligtvis på grund af blåsans grannskap är ganska be- 

 tänkligt. Visserligen är i dessa fall, der vaginsefixur utförts, afståndet mellan 

 modermuuskanten och blåsan längre än under vanliga förhållanden, då ju den sist- 

 nämndas vidfästning till uterus lösts i hela sin utsträckning och framsidan af corpus 

 uteri dragits ned förbi vidfästningsområdet på cervix och der fixerats. Med en fast 

 kateter i blåsan kan man också för sig utmärka den punkt, der blåsans nuvarande 

 fastväxning tager vid. En annan sak är, om den öppning, som man på detta sätt 

 utan laesion af blåsan kunnat åvägabringa, är tillräckligt stor för fostrets obehindrade 

 passage. Ar detta icke fallet, riskerar man, såsom jag förut upprepade gånger på- 

 pekat, att vid extraktionen af fostret åstadkomma den bilœsion, som man vid hystero- 

 tomien undgått. Så vida man icke, då man finner öppningen för trång, låter hän- 

 synen till fostret fara och genom en embryotomi aflägsnar risken för en vidare- 

 bristning af snittet (Stähler). 



Det säger sig sjelft, att faran för en blåslsesiou resp. utsigten att bli nödsakad 

 offra fostret för att undgå densamma, skulle väga tungt till förmån för förlossningen 

 med abdominalt kejsarsnitt. Emellertid äro ofta vid dessa fall förhållandena sådana, 

 att man svårligen besluter sig för ett sådant. Bumm framhåller, hur i fall af detta 

 slag hinnbristningen oftast inträffar mycket tidigt, och patienterna komma till be- 

 handling infekterade, med fostervattnet i sönderdelning och med påverkadt allmän- 

 tillstånd. Ett abdominalt kejsarsnitt, äfven utfördt med största försigtighet och följdt 

 af uterusexstirpation, innebär under sådana omständigheter en mycket stor risk, af- 

 gjordt större än en förlossning per vias naturales, äfven med Isesion af blåsan. Blås- 

 Isesionen kan man, sedan fostret skatïats fram, merendels lätt komma åt att öfver- 

 blicka och reparera. Och om till slut illa skall gå, om blåsleesionen icke kan ordent- 

 ligt sutureras, är en urogenitalfistel ett mindre ondt än en septisk peritonit. 



Fall af retroflexio uteri graviäi, för hvilka ett afbrytande af graviditeten medels 

 hysterotomi kan komma i fråga, äro endast sådana, i hvilka inkarcerationssymptom 

 redan inträdt och allvarligare blåsförändringar redan hunnit utbilda sig. Före in- 

 carcerationen är den oblodiga repositionen den enda åtgerd, som kan anses vara 

 berättigad, om man icke, såsom Chrobak, Barnes, Ramsbotham o. m. fl. föredrager 

 att i detta stadium förhålla sig rent exspektativt, i väntan på den spontana läge- 

 korrektionen, som ju i flertalet fall eger rum omkring 3.-4. graviditetsmånaden. 

 Repositionen går i de båda första månaderna, och oftast äfven i 3. månaden, lätt 

 för sig; och skulle den, på grund af adhsesioner mellan corpus uteri och peritoneum 

 i fossa Douglasi, misslyckas, har man med sitt försök icke kunnat åstadkomma 

 någon skada. 



^ Esch, Gyn. Rundschau 1911, p. 336. 



