Om de kiraigiska metoderna för vidgning af cervikalkanalen och modermunnen 



95 



Äfven vid lindrigare inkarceratioussymptora kunna repositionsförsök utan större 

 risk försökas, och leda understundom till målet. 



Har dereraot allvarligare tecken på inklämning uppträdt, blir mycket snart ett 

 repositionsförsök en betänklig sak. Redau på mycket kort tid, på några få dagar, 

 kan en utbredd nekros af Ijlåsan hinna utbilda sig som en följd af det hindrade 

 urinafflödet, och ett manipulerande med beckenorganen med den kraft, som respira- 

 tionen fordrar, är under sådana förhållanden ett vågspel, som alltför lätt hamnar 

 sig med en blåsruptur. Afven sedan blåsan någon tid hållits tömd, genom kateter 

 eller genom blåstistel, och sålunda bättre betingelser för repositionen inträdt, för- 

 bjuder blåsväggens tillstånd hvarje kraftigare försök till reposition på vanligt sätt. 



Tvenne vägar finnas då att slå in på, när man med tanke på förändringarna 

 i blåsväggen icke vågar riskera ett repositionsförsök, eller då ett dylikt väl kunnat 

 utföras, men misslyckats. Antingen kan man i dylika fall afbryta hafvandeskapet, 

 för att genom förminskning af uterus häfva det ödesdigra trycket på urethra mot 

 Symphysen, eller kan man nå samma resultat med en operativ reposition genom 

 laparotomi, vid livilken på ett skonsaiumare och mera effektivt sätt den abnorma 

 flexiouen och eventuellt förefintliga anatomiska förändrindgar, som orsaka den- 

 samma, kunna angripas. 



Mot båda förfaringssätten anföras beaktansvärda invändningar. Mot det först- 

 nämnda naturligtvis, att fostret offras, samt att provokationen af abort på grund 

 af lägeauomalien är förenad med betydliga tekniska svårigheter; mot det sistnämnda, 

 att lösningen af adhœrenser och manipulerandet med uterus, äfven då det sker så 

 skonsamt, som laparotomien gör det möjligt, kan ge anledning till en blåsruptur 

 och deraf följande infektion af bukhålan med blåsans gangrsenösa innehåll. 



Invändningarna, såväl åt ena som åt andra hållet, ha fog för sig, och det är 

 i det gifna fallet en vansklig sak att mot hvarandra väga de båda metodernas för- 

 delar och nackdelar. Repositionen per laparotomiam synes likväl numera ha samlat 

 de flesta anhängarna. Vid irreponibilitet utan svårare inkarcerationssymptom 

 måste man väl under alla omständigheter afgjordt tillerkänna den företrädet, och 

 äfven vid redan inträdd gangreen i blåsväggen torde metodens ofvan påpekade risk 

 med god teknik och torsigtigt framgående kunna så reduceras, att blåsförändringen 

 icke behöfver betragtas som en kontraindikation mot ingreppet. 



A andra sidan faller vid inkarceration med svåra symptom icke sällan den 

 ena af de mot abortprovokationen anförda invändningarna bort, nemligen den, som 

 dikteras af hänsynen till fostret. Då patienten kommer till behandling, finner man 

 tecken på, att detta är dödt, kanske är det redan tydligt, att ägget befinner sig i 

 sönderdelning. Under sådana förhållanden bjuder sig som den naturligaste utvägen 

 tömningen af uterus. Återstår då frågan, hvilken metod att framkalla abort, som 

 i fall af detta slag skall vara den lämpligaste. I en del fall kunna väl de vanliga 

 obsletriska metoderna leda till målet; i andra fall, särskildt om patientens tillstånd 

 manar till skyndsamhet, men äfven annars, måste äggets aflägsnande genom en 

 hysterotomi betecknas som det ändamålsenligaste förfaringssättet. 



