Om de kirurgifka metoderna för vidgning af cervikalkanalen och moderiminnen 



97 



en utsigt att komina öfver det kritiska tillståndet, kunna endast uågon af de kirur- 

 giska förlossningsmetoderna komma i betragtande, och af dessa har naturligtvis den 

 företrädet, som med den minsta tidsutdrägteu och den minsta shocken kan utföras. 



Att ett vaginalt kejsarsnitt i dylika fall kan uträtta förvånande saker, visa de 

 citerade sjukhistorierna. 



Ofta torde dock icke ingreppet behöfva utföras på denna indikation; den oro- 

 ande situationen plägar, som redan nämndt, i allmänhet icke inträda förrän senare, 

 då förlossningen utan hinder från n^jukdelarnas sida kan afslutas. 



Förtidig lösning af normalt sittande placenta. 



Då i fall af förtidig lösning af nonnalt insererad placenta patientens all- 

 mäntillstånd eller blödningens storlek trängande indicera förlossningens afslutande, 

 konkurrera med hvarandra såsom förlossningsmetoder det abdominala kejsarsnittet 

 och det vaginala. Till en trubbig vidgning finnes i dylika fall icke tid; patientens 

 medtagna tillstånd och det hot, som den ännu efter liinnsprängningen pågående 

 blödningen innebär, förbjuda . ytterligare försök med de mera långsamt verkande, 

 rent obstetriska metoderna och tvinga förlossningshjelparen att tillgripa åtgerder, 

 som snabbare föra till målet — uteri fullständiga tömning. 



I valet mellan de nämnda båda förlossningsoperationerna ligger dock saken 

 icke så enkelt, att den metod under alla förhållanden är att föredraga, som på 

 kortaste möjliga tid leder till detta resultat. Vore snabbheten i utförandet deu 

 enda fordran, man hade att ställa på förlossningsoperationen, skulle väl det vagi- 

 nala kejsarsnittet i dessa fall stå temligen utan medtäflare. Så är emellertid icke 

 förhållandet. 



Icke sällan kommer nemligen i de svårare fallen af denna art ännu en all- 

 varlig komplikation till : en uterusatoni, som hotar att göra ephemär den verkan, 

 man uppnått genom att befria uterus från dess innehåll. Denna benägenhet hos 

 uterus att blifva atonisk, som man redan sedan länge känt till, har äfven funnit 

 sin mycket rimliga förklaring genom Lequeux's, Couvelaires, Ribemont-Dessaignes, 

 Bars, Essen-Möllers, Kouwers, Zweifels o. andras patologiskt-anatomiska under- 

 sökningar. De djupgående förändringar i uterusväggen, ödem i muskulaturen, isär- 

 sprängning af densamma genom utbredda blodextravasat, serosabristningar på lif- 

 moderytan, som dessa och andra forskare funnit i till autopsi komna fall af för- 

 tidig lösning, göra det lätt begripligt, att uterusmuskeln i dessa fall ofta icke håller 

 måttet, då det efter förlossningen gäller för densamma att genom ihållande kon- 

 traktion åstadkomma en bestående hsemostas. Den illa ramponerade lifmodern 

 håller sig slapp och stor, och hvad blödningen före fostrets och placentas fram- 

 födande har förberedt, fullbordar blödningen i efterbördsstadiet. 



Kännedomen om denna benägenhet hos uterus för atoni, och ännu mera den 

 vidgade kunskapen om de förändringar i uterusmuskulaturen, som bilda det pato- 



13 



