Om (le kinirgiska metoderna tor vidgning af oervikaltiaiialen (juli niodermnnneu 



IUI 



hade han endast ett dödsfall: en patient, som kom till kliniken tainponerad och 

 med feber, efter förlossningen fortfarande låg med feber och tecken pä allmän in- 

 fektion, tills hon efter 3 veckor dog i throinbophlebit. 



Men äfven denna förkämpe synes det vaginala kejsarsnittet vara på väg att 

 förlora. 1 sitt iiiledningsföredrag om placenta prœvia vid internationella kongressen 

 i London 1913 uttalar sig Döderlein om den vaginala hysterotonnen med betydligt 

 mindre entusiasm än 1910. Han förfogade nu öfver 88 fall, med 9 dödsfall = 10,3 "/o 

 mortalitet för mödrarna (liäri tydligen inberäknadt materialet från Tübingen med 

 dess 4 dödsfall). Från andra håll hade han samlat 61 fall med 6 dödsfall; total- 

 mortalitet 11,3 7« för mödrarna, 21,7 7" för barnen. »Gewiss ist dieser Eingriff 

 gerade bei der anatomischen Beschaffenheit des unteren Uterusabschnittes bei 

 Placenta prsevia von vielen Gefahren und Nachteilen umgeben. Der Blutreichtum, 

 die Zerreisslichkeit, die Morscheit des Gewebes bei sehr ausgedehnter decidualer 

 Reaktion lassen es erklären, dass das Verfahren sich nicht sehr einzubürgern ver- 

 mag», erkänner han nu, och tillägger: »Ein endgültiges Urteil über die Berechtigung 

 des vaginalen Kaiserschnitts bei Placenta prsevia ist z. Zt. nicht angängig, da ge- 

 nügend grosses Material hierzu nicht vorliegt.» 



På qvinnokliniken i Lund tillhörde vi ännu för ett par år sedan den grupp 

 af obstetriker, som ställde sig principiellt af visande mot det vaginala kejarsnittet 

 som behandlingsmetod vid placenta prœvia. Ännu år 1915 hade intet sådant in- 

 grepp utförts på denna indikation. Men under år 1916 komme kort efter hvar- 

 andra 3 fall, och under 1917 ännu ett, i hvilka förhållandena voro sådana, att intet 

 annat tillvägagångssätt syntes oss kunna hjelpa patienterna öfver en hart när för- 

 tviflad situation : rikliga blödningar hragte dem helt plötsligt i tillstånd af djupaste 

 ansemi; cervix var i alla fallen bibehållen, och dess kanal så trång, att en vänd- 

 ning skulle ha erbjudit de största svårigheter, om den icke rent af varit omöjlig 

 att utföra. Det vaginala kejsarsnittet utfördes, i alla fallen med godt resultat. 



I 3 andra fall, likaledes under år 1916, gjordes för f ostrens skull blodig 

 vidgning af cervikalkaualen. Efter vändning enligt Braxton-Hicks, som med full 

 effekt utförts mot prjeviablödningen, fick förlossningen till en början gå spontant; 

 då emellertid tecken på asphyxi hos fostret började visa sig, utfördes genom klipp 

 i den främre portioläppen och nedersta delen af cervixväggen en vidgning af för- 

 lossningskanalen, tillräckligt stor för att tillåta en snabb extraktion af fostret. 

 Barnen föddes i alla fallen djupt asphyktiska, men kunde på vanligt sätt upplifvas. 



Frågan om de kirurgiska ingreppens plats i praeviabehandlingen är ännu icke 

 löst. Från vissa håll urgeras med kraft do obstetriska metodernas tillräcklighet, i 

 hvarje fall om man afstår från att taga någon större hänsyn till fostren, hvilkas 

 oftast klena utveckling göra ett sådant handlingssätt väl försvarligt. Från andra 

 liåll påstås med samma energi, att den rent obstetriska behandlingen icke blott i 

 onödig utsträckning offrar fostren, utan äfven för mödrarna innebär så stora faror, 

 att den i en mycket stor procent af fallen måste ersättas med de kirurgiska 

 metoderna. 



