102 



John Olow 



Deji undersökning id Luudaklinikens prteviamaterial, som jag för kort tid 

 sedan utförde^ har ledt mig till följande uppfattning om denna sak: I allmänhet kan 

 man mot prœviablôdningen komma väl till rätta med de vanliga obstetriska meto- 

 derna; särskildt kan man med hinnsprängning, ev. kombinerad med pituitrinmedika- 

 tion, oftare än man är böjd att tro, ernå fullgoda resultat, och detta lilla ingrepp 

 är derför värdt en allmännare användning, än man i allmänhet synes vilja gifva 

 detsamma. Men i ett visst antal fall äro de obstetriska behandlingsmetoderna icke 

 anväiidbara, euiedan förlossningskanalen är alltför litet förberedd, då blödningarna 

 tvinga till ingrepp, och i ett visst antal fall äro de icke tillfylles, om man skall 

 kunna tillvarataga fostrans intressen. Och denna sistnämnda synpunkt bör, enligt 

 min erfarenhet, dock icke alldeles släppas ur sigte, såsom man på många håll vill 

 göra. Drygt hälften af de foster, som på vårt material vid användning af rent 

 obstetriska metoder dogo under förlossningen, voro fuUgångna, och en efterunder- 

 sökning af de lefvande födda, ofullgångna fostrens vidare öden visade, att af dem 

 drygt hältten voro vid lif ett år eller längre tid efter födelsen. 



Nu invänder man, att de fall måste vara lätt räknade, i hvilka, då tiden för 

 ett ingrepp mot prseviablödningen kommer, förlossningskanalen icke nått en sådan 

 grad af vidgning, att de obstetriska metoderna kunna komma till användning. Men 

 om, såsom från flera håll häfdas, och såsom vår erfarenhet också ger vid handen, 

 moderns säkerhet genom en för långt drifven exspektans kan äfventyras, och ett 

 tidigare ingripande derför för hennes skull bör tagas i öf vervägande, kommer man 

 relativt ofta att stå inför nödvändigheten att tillgripa de kirurgiska metoderna för 

 att göra sig till herre öfver blödningarna. 



I och med bestämmandet af de kirurgiska metodernas iudikationsområde vid 

 placenta praevia är den största vanskligheten öfvervunnen. Valet mellan de båda 

 operationer, som sedan kunna komma i fråga, det abdominala och det vaginala 

 kejsarsnittet, är i allmänhet icke svårt. Det abdominala kejsarsnittet — jag citerar 

 vidare ur min uppsats af år 1917 — betyder i och för sig för patienten en mycket 

 obetydlig blodförlust. Det ömtåliga placentarfästet skonas för hvarje åverkan, tänj- 

 niugen af cervix-isthmus med dess risker, atoni i placentarområdet och bristningar 

 därstädes, undgås, snittet kan läggas aflägset från denna del af uterusväggen i rela- 

 tivt blodfattig väfnad. Och skulle ändå, trots allt, en blödning från placentarfästet 

 hålla i efter uteri tömning, kan man lätt öfverblicka området för blödningen och 

 oförtöfvadt vidtaga de åtgerder mot densamma, som erfordras, uterustamponad, 

 uuderbindning af de tillförande kärlen, i förtviflade fall exstirpation af uterus. 



Vid det vaginala kejsarsnittet, der uterussuittet faller just i området för placentas 

 vidfästning, blir den af operationen betingade blödningen Jcanslce rikligare än vid 

 det abdominala. Deremot talar till den vaginala operationens förmån, att det 

 kan utföras snabbare och med enklare förberedelser, samt att det icke, såsom 

 det abdominala kejsarsnittet, måste reserveras för de ur aseptisk synpunkt fullt 

 säkra fallen. 



' 1. c. 



