Om de kinirgiska metoderna för vidgning af cervikalkanalen och modermnnnen 103 



När alltså på grund af förlossningsvägens otillräckliga vidd i ett fall af ]ila- 

 centa praevia den kirurgiska behandlingen måste tillgripas, är tvifvelsutan det abdo- 

 minala kejsarsnittet den rigtiga metoden, om infektion med säkerhet kan uteslutas, 

 och patientens tillstånd icke är alltför starkt påverkadt; det vaginala kejsarsnittet 

 blir utvägen, om fallet ur infektionssynpunkt är misstänkt, eller om patientens 

 tillstånd synes fordra, att förlossningen med minsta möjliga tidsutdrägt bringas 

 till slut. 



De nackdelar, som speciellt vid placenta prœvia tynga det vaginala kejsar- 

 snittet, få icke underskattas. Blodrikedomen och uppluckringen i operationsområdet 

 inebära utan tvifvel allvarliga faror, och ett användande af operationen i en sådan 

 utsträckning, som den af Döderlein på sin tid tillämpades — i sitt ofvan citerade 

 arbete af år 1917 anger han som det vaginala kejsarsnittets indikationsområde 

 »hvarje fall, som icke lämpade sig för den enkla behandlingen med hinnsprängning» 

 — skall säkerligen hämna sig med nedslående erfarenheter. Men i samma mån som 

 den satsen vinner erkännande, att för vissa fall de obstetriska metoderna icke räcka 

 till för att hjelpa patienterna ur den af blödningarna från placentarfästet skapade 

 prekära situationen, i samma mån måste äfven åt det vaginala kejsarsnittet tiller- 

 kännas en plats bland behandlingsmetoderna vid placenta praevia, nemligen för de 

 fall, i hvilka indikation till ett kirurgiskt ingripande föreligger, men i hvilka det 

 bästa af de kirurgiska ingreppen är koutraindiceradt. 



Vanskligare är att afgöra, i livad mån den blodiga vidgningen af förlossnings- 

 vägen för fostrets skull kan anses berättigad, då detta under en efter de vanliga 

 obstetriska metoderna skött förlossning råkar i fara, innan en extraktion utan vidare 

 kan utföras, och dess utveckling är sådan, att man kunde anse det vara skäligt, att 

 ett slag sloges för dess lif. Att man icke för att rädda det lidande fostret får 

 riskera moderns lif, är gifvet, och i betragtande af de särskilda förhållandena vid 

 placenta prœvia måste nog det egentliga vaginala kejsarsnittet betecknas såsom ett 

 för stort ingrepp, för att det på denna indikation skulle kunna komma i fråga. 

 Devemot torde en djup cervixincision, på sätt som vi i våra fall utfört den, kunna 

 fogas till den BRAXTON-HioKska metoden, liksom till metreurysen (Dührssens me- 

 treuryntersnitt), utan att derför moderns risker nämnvärdt ökas, och detta lilla 

 kirurgiska tillägg till behandlingen kunde väl vara värdt att taga i öfvervägaude, 

 då under utdrifningen fostret hotar att gå under i asphyxi. 



För att undgå faran för blödande bristningar i det sköra placentarfästet före- 

 slog Krönig, att endast i sådana fall, der placenta insererat på bakre väggen, göra 

 vaginalt kejsarsnitt (hysterotomia anterior; hysterotomia posterior anser han efter 

 sina nedslående erfarenheter i likhet med Döderlein icke kunna komma i fråga på 

 grund af risken för en infektion af peritoneum). Ledd af ett liknande raisoune- 

 mang förklarar sig Bar icke vilja göra vaginalt kejsarsnitt i fall, der placenta är 

 »mycket djupt insererad, så att dess insertionsställe faller inom området för snittet 

 i uterus». Äfven han synes vidare vilja reservera ingreppet för fall med placentar- 

 insertion baktill. 



