De båda isomera formerna av Platoetyltioglykolat och deras derivat 



7 



dessa undersökningar begagnat den WERNER'ska teorien som arbetshypotes och blivit 

 allt mer övertygad om dess användbarhet såsom sådan och dess förmåga att otvunget 

 assimilera nya fakta, ju längre arbetet fortskridit. Och för det andra av det skäl, 

 att denna teori efter den glänsande framgång, som dess upphovsman vunnit genom 

 upptäckten av spegelbildsisomeri hos komplexa metallföreningar såsom ett resultat 

 av teoriens utformande i dess allra subtilaste konsekvenser, måste tillerkännas rätt 

 att i första rummet komma till användning vid varje undersökning inom komplex- 

 kemien. Den tid torde vara förbi, då literaturen på detta område till stor del ut- 

 gjordes av diskussioner om den ena eller andra teoriens företräde. Våra dagars 

 komplexforskning har lyckligtvis mera reella mål, bland vilka främst torde böra 

 nämnas å ena sidan fastställandet av komplexernas stabilitet och existensvillkor, 

 ytterst resulterande i mätning av de afiiniteter, som träda i funktion vid komplex- 

 bildningen, å andra sidan utforskandet av mekanismen vid de reaktioner, som resultera 

 i isomera formers omlagring i varandra, eller (vilket måhända blott är en annan sida 

 av samma fenomen) i konfigurationsändring (»ställningsväxling») vid substitution inom 

 komplexer. Detta sistnämnda problem står så nära ett motsvarande inom de rena 

 kolföreningarnas kemi, att man har anledning vänta, att de resultat, som vinnas inom 

 det ena området, även skola komma det andra till godo. 



Utan anspråk att på några få rader lämna stränga bevis för riktigheten av de i det 

 följande använda konstitutionsformlerna må här blott i stora drag skizzeras parallelismen 

 mellan formelsystem och existerande föreningar samt deras viktigaste egenskaper. Det 

 avgörande beviset framgår ur undersökningen i dess helhet och ligger däri, att det ur 

 de WERNEß'ska grundföreställningarna konsekvent utvecklade formelsystemet i så gott 

 som varje punkt täcker de iakttagna fakta, så långt detta kan begäras i betraktande 

 av de brister, som principielt vidlåda alla kemiska formelsymboler. 



Tilldelar man platoetyltioglykolatet strukturformeln 

 C,H.SCH,COO 

 Pt"^ , 

 G^H.SCHgCOO 



så kan man vänta, att denna förening med 1 eller 2 molekyler av en enbasisk syra, 

 HX, skall kunna ge additionsprodukter enligt följande skema 

 C,H,SGH/JOO HOCOCH„SC,H,. X 



'\ / " ' y 



Pt +HX=- Pt (1) 



y \ /' \ 



CgH.SCHgCOO CjH-SCH/îOO 

 C2H,SCH,C00 HOCOCH^SC^H. X 



' ^, " / ' ■ / 



Pt + 2HX = Pt (II) 



\ / . 



C^H.SCH.COO HOCOCHgSCigH, X 



