De båda isoinera formerna av Platoetyltioglj-kolat och deras derivat 



9 



gul och smälter vid 204 — 205° samt är vida svårare löslig än a-formen i såväl vatten 

 som isättika. Vid ihållande kokning med nämnda vätskor förvandlas den till a-formen. 

 Båda formernas molekylvikt har bestämts kryoskopiskt, a-formens i såväl vatten som 

 isättika, ß formens endast i isättika. I båda lösningsmedlen, men isynnerhet i is- 

 ättika, visar a-formen en med stigande koncentration tilltagande tendens till bildning- 

 av dubbelmolekyler, vilket däremot ej, eller åtminstone i vida mindre grad, är fallet 

 med ß-formen. Det är emellertid säkert, att raetameri och ej polymeri här förehgger. 



Fastän till formen ett normalt salt av platinaoxidul, är platoetyltioglykolatet ej 

 elektrolyt, vilket ej heller var att vänta, då man ej känner något fall, där platinaioner 

 uppträda i mätbar koncentration. Genom undersökning av a-formens ledningsför- 

 måga i vattenlösning har visats, att åtminstone denna förening ej är nämnvärt hydro- 

 lytiskt dissocierad. Visserligen har ß-formen ej varit föremål för motsvarande under- 

 sökning, men intet skäl finnes att antaga, att denna förenings elektrolytiska eller 

 hydrolytiska dissociation är av annan storhetsordning än a-formens. 



Enligt Werners teori äro de båda formerna stereoisomera och svara mot de 

 båda formlerna: 



0C0(!H,Sa,H5 OCOCH.SC^Hg 

 \ / \ 

 Pt och Pt 



OCOCHgSC^Hg CaHgSCHgCob 

 cîs-form trans-ioxm 



Längre fram skall visas, att den ovan såsom a-form betecknade isomeren med 

 all sannolikhet är m-forinen, under det att ß-föreningen är /raw.f-formen. 



Platoetyltioglykolat utmärker sig genom en utpräglad förmåga att bilda väl 

 karaktäriserade aååitionsjyrodukter med ett stort antal syvor (resp. deras salter), varvid 

 det visar sig, att cZmnr additionsderivat äro desto beständigare (d. v. s. i vattenlösning 

 desto mindre dissocierade i platoetyltioglykolat -\- syra), ju större affinitet den adderade 

 syrans anion har till platina ^, ett faktum, som står i full överensstämmelse med den 

 konstitution, som i det följande tillägges dessa föreningar. 



Nämnda additionsprodukter tillhöra tvänne typer ^, nämligen Pt(CO.,CH2SC.2H5).,, 

 HX och PtlCO^CH^SCgHs)^, 2HX eller Pt(C02CHgSCgH5)2, H,Y, där HX betecknar 

 en enbasisk syra, HgY en tvåbasisk. Föreningarna av den första typen hava ej 

 kunnat erhållas i isomera former, vilket däremot i många fall lyckats i fråga om 

 derivaten av den andra typen. 



* Beständigheten hos additionsprodukternas anioner har i många fall kunnat direkt mätas 

 (se sid. 27, 28). Beträffande motsvarande enkla anioners »affinitet till platina» saknas ännu direkta 

 mätningar, men kvalitativt framgår dock ordningsföljden mellan dessa affiniteter ur ifrågavarande 

 ioners förmåga att uttränga varandra ur komplexa anioner av formen PtX^". 



^ Platinaföreningar, innehållande radikalen CsH-SCHjCOO finnas av flera typer än dessa, 

 bl. a. sådana, som innehålla blott 1 CaH^SCH^COO på 1 Pt. På grund av deras mindre betydelse 

 behandlas de emellertid ej i denna avhandling. 



Lands Uuiversitets Årsskrift. N. F. Afd. 2. Bd 10. 2 



