10 



Ludwig Ramberg 



AdditionsproduHer av typen Pt(C02CHgSC2Hg)2, HX hava framställts med X = C1, 

 Br, J och NOg. De benämnas i enlighet med Webners nomenklaturförslag mono- 

 Moro-, monohromo-, monojodo- och mononitrito-his-ehjltioglylcolalo-platosyra. Deras kon- 

 stitution och konfiguration torde motsvara formeln 



HOCOCHgSCgH^ X 



/ 



Pt 

 /' \ 

 C^H^SCH^COO 



Föreningarna förhålla sig nämligen som enbasiska syror och beständigheten 

 hos deras anioner stiger hos halogenföreningarna med halogenens atomvikt, under 

 det att färgen fördjupas från gulgrön (hos monoklorosyran) över gul med svag drag- 

 ning åt grönt (monobromosyran) till ljust orangegul (hos monojodosyran). De båda 

 sistnämnda omständigheterna måste betraktas som starka skäl för att halogeuen är 

 bunden vid platina och ej vid svavel. Mononitritosyran är färglös, och dess anion 

 torde vara ännu beständigare än monojodosyrans, ehuru en vid jämnviktsbestäm- 

 ningarna uppträdande egendomhg anomali omöjhggör angivandet av exakta siffror 

 (se sid. 27). Att konfigurationen motsvarar den ovan angivna formeln och föreningarna 

 således tillhöra eis- (a-) serien, framgår beträffande halogenosyrorna därur, att de vid 

 behandling med salpetersur silvernitratlösning ge a-formen av platoetyltioglykolat. 

 Mekanismen vid denna rektion är uppenbarhgen följande: Halogenen ersättes först 

 av NO3, vilken grupp på grund av sin svagare affinitet till platina sedan utträngas 

 av den lediga karboxylgruppen under bildning av inre salt jämte fri salpetersyra. 

 Vid mononitritosyran har en dylik konfigurationsbestämning ej kunnat utföras, vadan 

 det ej är absolut säkert, att även denna syra tillhör a-serien. Detta är dock sanno- 

 likt på grund av analogien med halogenderivaten. 



Möjligheten, att syrornas konstitution ej vore den ovan angivna, utan att de 

 hade dubbla molekylstorleken och motsvarade formeln 



HOCOCH^SC^Hg OCOCH2SC2H5 X 



'pt >t' 

 / \ / \ 



HOCOCH^SC^Hg OCOCH2SC2H5 X 



är naturligtvis ej a priori utesluten. Emellertid visar den å monoklorosyran utförda 

 molekylviktsbestämningen, att den sistnämnda uppfattningen, åtminstone vad beträffar 

 denna syra, ej kan vara riktig, och ingen anledning finnes för antagandet, att för- 

 hållandena gestalta sig på annat sätt vid de andra syrorna av samma typ. 



Vid försök att isolera salter eller estrar av ifrågavarande syror får man i regel 

 ej de önskade föreningarna, utan i stället salt, resp. ester, av syrorna av typen 

 Pt(C02CH2SC2H5)2, 2HX jämte a-platoetyltioglykolat. Detta kan emellertid utan 



' Vid titrering förbruka de dock alltid något för mycket alkali, och omslaget är oskarpt, be- 

 roende därpå, att platoetyltioglykolatet själv förbrukar en viss mängd hydroxylion. 



